Справа № 826/25701/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року м. Київ справа № 826/25701/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1»

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1» (надалі - Позивач/ТОВ «Логістичний склад №1») до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві (надалі - Відповідач/ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому товариство просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.09.2015 р. № та №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.11.2015 р. провадження у справі відкрито та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представником Позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі, просив їх задовольнити із підстав, викладених в адміністративному позові, зокрема, зазначено про порушення Відповідачем положень Податкового кодексу України(надалі - ПК України) під час прийняття 16.09.2015 р. податкових повідомлень-рішень № та №, які підлягають скасуванню.

Представник Відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив, з підстав, викладених у наданих письмових запереченнях, мотивуючи тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято податковим органом правомірно, оскільки Позивачем порушено норми ПК України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. №996-ХІV (надалі - Закон №996) та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 р. (надалі - Положення №88).

Відповідно до вимог ч.6 ст.128 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні в матеріалах докази та заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Логістичний склад №1» (код ЄДРОПУ 35912697) зареєстровано 12.05.2008р. Головним управлінням юстиції у м. Києві, з 14.05.2008р. взято на податковий облік та станом на дату проведення перевірки зазначене товариство перебувало на обліку в ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві.

У період з 12.08.2015 р. по 18.08.2015 р. на підставі направлення №2709 від 12.08.2015 р. та наказу №1245 від 12.08.2015 р., виданих ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві, відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.11п.78.1 ст.78 ПК України, Відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Логістичний склад №1» з питань правильності відображення у податковому обліку податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» за період з 0101.20.14р. по 0107.2015р., за результатами якої складено акт №33/26-53-22-05-24/35912697 від 25.08.2015 р. «Про результати позапланової документальної виїзної перевірки ТОВ «Логістичний склад №1» (код ЄДРОПУ 35912697) з питань правильності відображення у податковому обліку податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «КВП Спецбуд» (код ЄДРОПУ 39312663), ТОВ «Компанія БТС» (код ЄДРОПУ 38275495) та ТОВ «Тоніс ЛТД» (код ЄДРОПУ 39198904) за період з 0101.20.14р. по 0107.2015р.» (надалі - Акт перевірки), в якому зазначено про виявлення наступних порушень вимог законодавства, зокрема:

п.138.2 абз. «г» пп. 138.10.3 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 909 109,00 грн.

п.198.6 ст.198, п.201.1, п. 201.2, п. 201.4, п. 201.7 ст. 201 ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 1 341 992,00грн. в тому числа за квітень 2014р. на суму 139 242,00грн., за травень 2015р. на суму 149 040,00грн., за червень 2014р. на суму 144 700,00грн. за серпень 2014р. на суму 92 720,00грн., за вересень 2014року на суму 80 520,00грн., за жовтень 2014року на суму 118 000,00грн., за листопад 2014року на суму 138 5000,00грн., за грудень 2014року на суму 147 400,00грн., за січень 20015року на суму 127 950,00грн., га лютий 2015року на суму 135 600,00грн., за березень 2015року на суму 68 3200,00грн.

Згідно із зазначеним, на підставі Акту перевірки ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято 16.09.2015 р. податкові повідомлення-рішення:

за формою «Р» №000310225, яким Позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 136 386,00грн. (з яких 909 109,00грн. - за основним платежем та 227 277,00грн. - за штрафними санкціями);

за формою «Р» № , яким Позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - ПДВ із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 2 012 988,00грн. (з яких 1 341 992,00грн. - за основним платежем та 670 996,00грн. - за штрафними санкціями).

Разом із тим, вважаючи, що Відповідачем порушено права та охоронювані законом інтереси ТОВ «Логістичний склад №1» під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, Позивачем оскаржено їх у судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження та з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, відповідно до даних довідки з ЄДРПОУ №339580, основним видом діяльності Позивача є надання в оренду власного чи орендованого нерухомого майна, неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Як вбачається з Акту перевірки № 33, у період з 01.01.2014 р. по 01.07.2015 р. ТОВ «Логістичний склад №1» для забезпечення своєї господарської діяльності замовлено та придбано послуги з розробки, друку та розповсюдження рекламних матеріалів та клінінгових послуг, у рамках господарських правовідносин із наступними контрагентами (Виконавцями), а саме, із ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД». Однак такі, на переконання податкового органу, не мали реального характеру.

У свою чергу, відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положенням п.138.1 ст.138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п.п.138.4, 138.6 - 138.9, пп.пп.138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.пп.138.10.5, 138.10.6 п.138.10, п.п.138.11, 138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у п.138.3 цієї статті та у ст.139 цього Кодексу.

Згідно із абз.1 п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених р.II цього Кодексу.

Відповідно до пп.138.10.3 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються, зокрема, витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона), тощо.

В пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Водночас, відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з р.V цього Кодексу.

Згідно із пп.«а» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В абз.2 п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11ст.201 цього Кодексу.

Разом із тим, згідно із положеннями п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). При цьому, у п.201.10 ст.201 ПК України зазначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При цьому, п.44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У той же час, правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні регулюються Законом №996. поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч.1 ст.2 Закону №996).

Згідно зі ст.1 Закону №996 господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч.2 ст.3 Закону №996).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до ст.1 Закону №996 первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, п.1.1 р.1 Положення №88 передбачено, що дане положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності, установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету.

Згідно із п.1.2 Положення №88 господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Пунктом 2.1 р.2 Положення №88 встановлено порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (установи), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо (п.2.2 р.2 Положення №88).

Тобто, будь-які документи (у тому числі договори, акти, рахунки, звіти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, як наслідок, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, у той час, як такою умовою для відображення у податковій звітності витрат платника на проведення рекламних та інших передпродажних заходів - є фактичне понесення таких витрат, що підтверджені необхідними документами первинного обліку, у межах реальної господарської діяльності.

Водночас, як вбачається з Акту перевірки №33, на підтвердження правомірності формування задекларованих ТОВ «Логістичний склад №1» показників податкової звітності за період з 01.01.2014 р. по 01.07.2015 р., на які вплинуло понесення останнім витрат, зокрема, на оплату рекламних та клінінгових послуг за господарськими операціями із ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» Позивачем, окрім зазначених вище Договорів та відповідних до них Додатків, були надані податковому органу до перевірки наступні документи первинного обліку, а саме: специфікації, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти звірки взаємних розрахунків, податкові накладні, виписки по особовому банківському рахунку.

Надана до перевірки документація, хоча і надавалась контролюючому органу, онак не була розцінена як первинна, а правочини укладені позивачем з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» розцінені відповідачем як такі, що не мали реальних наслідків.

Водночас, як зазначив Вищий адміністративний суд України в листі від 02.06.2011 р. №742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Поряд із цим, суд також звертає увагу на інформаційний лист Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 р., зі змісту якого вбачається, що задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі п.1 ч.2 ст.110, ст.114 КАС України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів. Якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Окрему увагу слід звернути на припис інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 №1936/11/13-11стосовно наступного: «судам апеляційної інстанції при вирішенні питання про прийняття доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, варто враховувати приписи ч.2 ст.195 КАС України. Згідно з наведеною нормою, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції.

Отже, у разі дослідження судом апеляційної інстанції доказів, які не досліджувалися в суді першої інстанції, апеляційний суд повинен зазначити у своєму рішенні поважні причини, з яких такі докази не могли бути надані до суду першої інстанції. Наведене стосується також і доказів, які були витребувані судом першої інстанції, але не були надані позивачем або відповідачем».

Згідно із зазначеним, ухвалою від 24.11.2015 р. судом витребовувались від Позивача документи по справі, які мають засвідчувати мету здійснення господарських операцій та зв'язок між фактом придання у ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» послуг із господарською діяльністю ТОВ «Логістичний склад №1».

У той же час, Позивачем були надані документи, які, на його думку, в повному обсязі посвідчують реальність спірних господарських операцій між ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД», з огляду на які судом встановлено наступне.

Між позивачем та ТОВ «КВП Спецбуд» укладено договір № 8/5-14 від 05.08.14р. на виготовлення поліграфічної продукції, а саме рекламних листівок, кількість та вартість яких визначається додатками до даного договору.

Умовами договору також встановлено, що термін виготовлення продукції не повинен перевищувати 25 днів з моменту підписання договору, а прийняття виконаних робіт приймається замовником на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (п. 5, 6 Договору).

Додатками до договору № 1 від 05.08.2014р. та №2 від 01.09.2014р. сторони домовили про кількість рекламних листівок, та їх вартість, а саме 38 000шт. загальною вартістю 328 320,00грн. та 33000шт. загальною вартістю 285 120,00грн.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій актів приймання-передачі позивачем отримано рекламні листів : 30.08.2014р. в кількості 6 750 шт., 31.08.2014р. в кількості 31 250шт. та 30.09.2014р. в кількості 33 000шт.

ТОВ «КВП Спецбуд» за укладеним договором № 8/6-14 від 05.08.14р. на розповсюдження поліграфічної продукції, а саме з розповсюдження рекламних листівок на станція метро у місті Києві, вартість таких послуг встановлюються додатками до договору.

Відповідно до п. 5 Договору розповсюдження продукції повинно здійснюватись протягом 29 днів з моменту отримання поліграфічної продукції. Виконання послуг за вказаним договором підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Додатками до договору № 1 від 05.08.2014р. та № 2 від 01.09.2014р. встановлено загальну вартість послуг, а також визначено, що розповсюдження рекламної продукції повинно здійснюватись на станція метро м. Києва, таких як Берестейська, Нивки, Харківська, Дарниця, Героїв Дніпра, Мінська, Оболонь, Петрівка, Святошино, Академмістечко, Університет та Лівобережна.

Отримання послуг від ТОВ «КВП Спецбуд» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «ТОНІС ЛТД» за укладеним договором № 2/11- від 03.11.2014р. на виготовлення поліграфічної продукції, а саме рекламних листівок, кількість та вартість яких визначається додатками до даного договору.

Умовами договору також встановлено, що термін виготовлення продукції не повинен перевищувати 25 днів з моменту підписання договору, а прийняття виконаних робіт приймається замовником на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (п. 5, 6 Договору).

Додатками до договору № 1 від 03.11.2014р. ,№2 від 01.12.2014р., №3 від 003.01.2015р., №4 від 02.02.2015р. та №5 від 02.03.2015р. сторони домовили про кількість рекламних листівок, та їх вартість. Отримання продукції від ТОВ «ТОНІС ЛТД» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «ТОНІС ЛТД» за укладеним договором № 3/11-14 від 03.11.2014р. на розповсюдження поліграфічної продукції, а саме з розповсюдження рекламних листівок на станція метро у місті Києві, вартість таких послуг встановлюються додатками до договору.

Відповідно до п. 5 Договору розповсюдження продукції повинно здійснюватись протягом 29 днів з моменту отримання поліграфічної продукції. Виконання послуг за вказаним договором підтверджується актом приймання-передачі послуг.

Додатками до договору № 1 -4 встановлено загальну вартість послуг, а також визначено, що розповсюдження рекламної продукції повинно здійснюватись на станція метро м. Києва, таких як Берестейська, Нивки, Харківська, Дарниця, Героїв Дніпра, Мінська, Оболонь, Петрівка, Святошино та Академмістечко. Отримання послуг від ТОВ «ТОНІС ЛТД» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «ТОНІС ЛТД» за укладеним договором № 4/11-14 від 04.11.2014р. на надання клінінгових послуг на об'єктах позивача, що визначені додатками до договору.

Також, додатками до даного договору визначаються види клінінгових послуг, їх періодичність виконання та вартість.

Умовами договору встановлено, що з періодичністю виконання робіт, виконавець надає замовнику акти здачі-приймання послуг.

Специфікацією № 1 до договору визначено, що до переліку робіт входять миття фасадних вікон, миття вікон, миття підлоги на складі, вологе прибирання підсобних приміщень, миття стін, прибирання санвузлів, вологе прибирання сходів прибирання тротуару вручну, прибирання снігу та ін..

Як вбачається із наявних матерів справи, Додатками до даного договору за №1-4 ТОВ «ТОНІС ЛТД» здійснювало роботи із прибирання снігу, прибирання тротуару в ручну, вологе прибирання підсобних приміщень та миття підлоги на складів.

Відповідно до змісту наданих копій актів приймання-передачі виконаних робіт, а також із змісту зазначених вище додатків до договору, такі роботи проводились за адресою :м. Київ вул.. Алма-Атинська, 35-А, із регулярністю передбаченою додатками до договору.

З ТОВ «Кампанія БТС» позивачем укладено ряд договорів на виготовлення поліграфічної продукції, а саме : № 5/3-14 від 03.03.2014р., №6/6 від 02.06.2014р., №6/7 від 02.06.2014р., №6/8 від 02.06.2014р., №6/9 від 02.06.2014р., №6/10 від 02.06.2014р., №6/11 від 02.06.2014р., №7/1 від 01.07.2014р., зазначені договори є типовими, а тому не потребують окремого дослідження. Відповідно до змісту договорів, поліграфічною продукцією являються рекламні листівки.

Умовами договорів встановлено, що термін виготовлення продукції не повинен перевищувати 25 днів з моменту підписання договору, а прийняття виконаних робіт приймається замовником на підставі актів приймання-передачі виконаних робіт (п. 5, 6 Договору).

Відповідно до змісту наданих позивачем додатків до договорів, сторонами погоджено кількість рекламної продукції та її вартість, отримання продукції від ТОВ «Кампанія БТС» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «Кампанія БТС» за укладеними договорами, на розповсюдження поліграфічної продукції, а саме №6/3-14 від 03.03.14р., № 6/12 від 02.06.2014р., №6/13 від 02.06.2014р., №6/14 від 02.06.2014р., зазначені договори є типовими, а тому не потребують окремого дослідження.

Відповідно до змісту договорів, розповсюдженню підлягають рекламні листівки, вартість таких послуг встановлюються додатками до договору.

Відповідно до п. 5 Договорів розповсюдження продукції повинно здійснюватись протягом 29 днів з моменту отримання поліграфічної продукції. Виконання послуг за вказаними договорами підтверджується актами приймання-передачі послуг.

Додатками до договору встановлено загальну вартість послуг, а також визначено, що розповсюдження рекламної продукції повинно здійснюватись на станція метро м. Києва, таких як Берестейська, Нивки, Харківська, Дарниця, Героїв Дніпра, Видубичі, Чернігівська, Мінська, Оболонь та Петрівка. Отримання послуг від ТОВ «Кампанія БТС» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями актів приймання-передачі.

ТОВ «Кампанія БТС» за укладеними на надання клінінгових послуг на об'єктах позивача, що визначені додатками до договору, а саме: №7/3-14 від 03.03.2014р., №6/15 від 02.06.2014р., №6/16 від 02.06.2014р., №6/17 від 02.06.2014р., №6/18 від 02.06.2014р., №6/19 від 02.06.2014р., №6/20 від 02.06.2014р., № 6/21 від02.06.2014р., зазначені договори є типовими, а тому не потребують окремого дослідження.

Умовами договорів встановлено, що з періодичністю виконання робіт, виконавець надає замовнику акти здачі-приймання послуг.

Також, додатками до таких договорів, визначаються види клінінгових послуг, їх періодичність виконання та вартість.

Специфікаціями до договорів визначено, що до переліку робіт входять миття фасадних вікон, миття вікон, миття підлоги на складі, вологе прибирання підсобних приміщень, миття стін, прибирання санвузлів, вологе прибирання сходів прибирання тротуару вручну, прибирання снігу та ін..

Відповідно до змісту наданих копій актів приймання-передачі виконаних робіт, а також із змісту зазначених вище додатків до договорів, такі роботи проводились за адресою :м. Київ вул.. Алма-Атинська, 35-А, із регулярністю передбаченою додатками до договору.

Взаємовідносини позивача із зазначеними суб'єктами господарювання вплинули на формування ним податкового кредиту та валових витрат, у перевіряє мий період.

За результатами дослідження наданих ТОВ «Логістичний склад №1» до перевірки документів первинного обліку (Договори, Додатки до них та специфікації, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти взаємних розрахунків, податкові накладні, банківські виписки), що наявні у матеріалах справи, судом встановлено відображення у них необхідної для цілей оподаткування інформації про зміст отриманих рекламних послуг, їх вартість, що свідчить про відповідність таких документів вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Проте, з огляду на зміст Акту перевірки №33, який слугував підставою донарахування спірних сум грошових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ із застосуванням штрафних санкцій, вбачається, що до висновків про безтоварність правочинів укладених позивачем з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД», а надана документація не розцінена як первинна, оскільки із отриманої податкової інформації стало відомо, що у таких суб'єктів господарювання крім зобов'язань перед позивачем були також численні зобов'язання перед іншими суб'єктами господарювання, в обсягах, не можливих для виконання, враховуючи відсутність матеріали та технічних засобів.

Зокрема контролюючим органом встановлено, що відповідно до податкової інформації, послуги, що надавались позивачу відповідно до договорів укладених з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД», не відносяться до видів діяльності вказаних суб'єктів господарювання, а кількість працівників, у таких товариств не могла забезпечити виконання робіт у визначених договорах об'ємах, з урахуванням зобов'язань перед іншими контрагентами, у ці ж періоди.

Такі міркування податкового органу не ґрунтуються на жодних доказів, містять виключно припущення, та повністю спростовуються наявними матеріалами справи.

Так зокрема, відповідно до наявних в матеріалах справи копій Відомостей з ЄДРПОУ, виписок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та витягу з реєстру платників податку на додану вартість ТОВ «КВП Спецбуд» та ТОВ Компанія БСТ», на час взаємовідносин з позивачем, являлись платниками податку на додану вартість, були належним чином зареєстровані та здійснювало діяльність, у тому числі у сфері виготовлення друкарських форм та надання інших поліграфічних послуг.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи копій Виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та витягу з реєстру платників податків № 194, ТОВ «Тоніс ЛТД» зареєстровано 28.04.2014 р. на перебуває на обліку у податкових органах як платник податку на додану вартість з 01.07.2014р.

Відповідно до даних, встановлених відповідачем підчас проведення перевірки, ТОВ «Тоніс ЛТД» визнано банкрутом, відповідно до Постанови Господарського суду Чернігівської області від 03.07.2015р. у справі № 927/847/15, однак на час винесення вказаного рішення, взаємовідносини з позивачем завершено.

Слід зауважити, що визнання суб'єкта підприємницької діяльності банкрутом самі по собі не призводять до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

Крім того, суд також не приймає до уваги як доказ у справі постанову старшого слідчого в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України радника юстиції Гришина ІВ. від 25.06.2015 про призначення документальної позапланової перевірки та пояснення директора ТОВ "Тоніс ЛТД" Чорного Є.А щодо непричетності його до діяльності підприємства, оскільки вказані документи в силу приписів кримінального-процесуального законодавства України є лише одним із засобів доказування в кримінальній справі, а наявність порушеної кримінальної справи, до моменту прийняття судом вироку не засвідчує наявність або відсутність в діях особи складу злочину. Слід зазначити, що результати оперативно-розшукових заходів в рамках кримінальної справи є не доказами, а лише відомостями про джерело тих фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі після їх закріплення належним процесуальним шляхом.

Суд також наголошує, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентами податку до бюджету, від перебування постачальників за юридичною адресою, а також від їх господарських та виробничих можливостей.

Зокрема, аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.08.2012 № К-39842/10 та в постанові Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 р. по справі № 2а-6067/11/1470.

До того ж, з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у податковому праві у будь-якому випадку самі по собі порушення контрагентом-постачальником податкової дисципліни не може бути підставою для відповідальності платника податків - покупця за відсутності доказів узгодженості їх дій.

Таким чином, факт проведення правоохоронними органами досудового розслідування за фактом створення і діяльності фіктивних підприємств не є належним доказом у справі. При цьому, відповідачем не надано суду відомостей щодо прийняття процесуальних рішень у даному досудовому розслідуванні, а також вироку суду, який би набрав законної сили щодо створення і діяльності саме ТОВ "Тоніс ЛТД".

Суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність своїх рішень нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД». Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цими контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нікчемності укладених правочинів не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Крім того, суд також звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Між тим, Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання Позивачем податкової вигоди.

Суд звертає увагу, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення Позивачем до податкового кредиту сум ПДВ та понесених витрат до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведеного у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Разом із тим, слід ураховувати вимоги ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», згідно із якою відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Проте, Відповідачем не надано суду доказів припинення як ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» (скасування державної реєстрації, виключення його з ЄДРПОУ) внесення недостовірної інформації до ЄДРПОУ, тощо, під час взаємовідносин із Позивачем.

В свою чергу, надані Відповідачем суду докази не дають підстав для висновку, що вчинені ТОВ «Логістичний склад №1» із ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД» господарські операції є сумнівними, не відповідають дійсному економічному змісту, і вчинені з метою одержання доходу саме за рахунок податкової вигоди за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність.

Наведені обставини свідчать, що податковий орган формально підійшов до встановлення правомірності формування Позивачем даних податкового обліку, викладені в Акті перевірки №4586 висновки не ґрунтуються на дослідженні Договорів підряду та Договорів поставки, які укладалися Позивачем із з ТОВ «КВП Спецбуд», ТОВ «Компанія БТС» та ТОВ «Тоніс ЛТД», а висновки про їх формальність ґрунтуються виключно на припущеннях не підтверджених жодними доказами.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, у зв'язку з наявністю у позивача відповідних первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, зокрема, податкових накладних, суд дійшов висновку про обґрунтованість дій ТОВ "Логістичний склад №1" щодо формування податкового кредиту та валових витрат по взаємовідносинах зі вказаним контрагентом.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України", зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов'язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв'язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень становить втручання у мирне володіння майном суб'єкта господарювання, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи справу "Інтерспав" проти України про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: "коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань".

У рішенні від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини, зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Відповідачем не надано доказів того, що позивач знав або міг дізнатися про те, що ТОВ "Компанія БТС", ТОВ "КВП Спецбуд" чи ТОВ "Тоніс ЛТД", можливо, порушують вимоги податкового законодавства, зокрема, щодо подання податкової звітності, відсутності за юридичним місцезнаходженням тощо, а також доказів того, що позивач був безпосередньо залучений до можливих зловживань контрагента у системі оподаткування.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

З огляду на викладене, за вказаними вище та відображеними в Акті перевірка №33 порушеннями, допущеними начебто Позивачем при взаємовідносинах із контрагентами, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що Позивач як платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємством було одержання Позивачем податкової вигоди, що свідчить про необґрунтованість зроблених Відповідачем висновків та протиправність прийнятих із зазначених підстав податкових повідомлень-рішень від 16.09.2015 р. № та №, що підлягають скасуванню.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч.1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевказане суд, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Позивача.

Відповідно до положень ч.3 ст.94 КАС України встановлено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Позивача у справі, відповідно дост.94 КАС України та Закону України «Про судовий збір» суд присуджує на користь Позивача понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 47 240,61грн. за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 17, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 р. № .

3.Визнати протиправним та скасувати прийняте Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 16.09.2015 р. №.

4.Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Логістичний склад №1» понесені судові витрати в розмірі 47 240,61 (сорок сім тисяч двісті сорок ) грн. 61 коп.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя І.М. Погрібніченко