Справа № 761/16426/15-а
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
23 лютого 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Собківа Я.М.,
суддів: Вівдиченко Т.Р., Петрика І.Й.,
за участю секретаря: Присяжної Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Київський міський військовий комісаріат про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання здійснити перерахунок та поновити виплату пенсії,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, третя особа: Київський міський військовий комісаріат, в якому просив визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві поновити виплату його пенсії, здійснивши її перерахунок та індексацію з 07.10.2009р.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо поновлення виплати раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії відповідно до заяви його представника ОСОБА_2 , поданої 16 травня 2015р.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дня подання заяви про поновлення виплати пенсії, тобто з 16 травня 2015р.
В іншій частині позову відмовлено.
Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні вимог даного позову.
Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.
Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Перевіряючи правомірність оскаржуваного судового рішення колегія суддів зважає на положення ч. 1 ст. 195 КАС України, яким визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Враховуючи, що постанова суду першої інстанції позивачем не оскаржується, колегія суддів суду апеляційної інстанції не знаходить підстав для апеляційного перегляду зазначеного судового рішення в частині, яка не оскаржується апелянтом.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно посвідчення від 03.03.1983р. позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у званні підполковник-інженер досяг пенсійного віку, у зв`язку з чим з 04.09.1983р. йому була призначена пенсія у розмірі 214 руб. 20 коп. (а.с.8-9). Вислуга років позивача складає 31 рік.
За даними копій паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданих на ім`я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та 09.07.2015р., позивач є громадянином України та постійно проживає в державі Ізраїль (а.с. 6-7, 76).
За твердженням позивача, до 10.11.1993р. він отримував пенсію за вислугу років, однак по причині виїзду на постійне місце проживання до держави Ізраїль його було знято з пенсійного обліку, у зв`язку з чим виплату пенсії з 01.05.1994р. було припинено.
16.05.2015р. уповноваженим представником позивача Шевченко Ю.Л. на адресу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві було направлено заяву про поновлення виплати раніше призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років, яка за даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана уповноваженою особою відповідача 21.05.2015. (а.с.12, 13, 74-75). В заяві уповноважений представник позивача вказала на те, що з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. у справі №25-рп/2009 громадяни України, які виїхали на постійне проживання до іншої держави, мають право на отримання пенсії, у зв`язку з чим просила поновити виплату раніше призначеної громадянину України ОСОБА_1 пенсії починаючи з 01.05.1994р. (а.с.74-75).
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 28.05.2015р. уповноваженого представника позивача Шевченко Ю.Л. було повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та роз`яснено про можливість звернення по даному питанню до уповноваженого структурного підрозділу за місцем звільнення з військової служби позивача (а.с.14). В обґрунтування своєї позиції відповідач посилався на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затверджений постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007р. №3-1 та зауважив на тому, що між Україною та державою Ізраїль не укладено міжнародного договору у сфері пенсійного забезпечення.
Вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне.
Закон України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
За приписами частини другої статті 62 Закону № 2262-ХІІ, пенсії, призначені в Україні за цим Законом до виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі - Закон № 1058-IV).
Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Положенням статті 51 Закону № 1058-IV (в редакції Закону, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пункт 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, у тому числі і військовим пенсіонерам, регулюється нормами Закону № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, тобто виплата пенсії повинна проводитись в будь-якому разі незалежно від місця проживання пенсіонера.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання пенсії, виплата якої була припинена.

Разом з тим, після прийняття зазначеного рішення Конституційним Судом України і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято, що також підтверджує позиція Конституційного Суду України, викладена в ухвалі про відмову у відкритті конституційного провадження від 08 липня 2014 року у справі № 2-62/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у взаємозв`язку з положеннями частини другої статті 46 цього закону, частини другої статті 22, частин першої, другої статті 24, частини третьої статті 25, частини першої статті 46 Конституції України, частин другої, третьої статті 67, статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Зокрема, Конституційний Суд України у своїй ухвалі зазначив, що наведене суб`єктом права на конституційне звернення обґрунтування та аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які він просить витлумачити, дають підстави для висновку, що питання стосовно виплати пенсій особам, які обрали постійним місцем проживання країну, з якою Україною не укладено міжнародного договору у сфері пенсійного забезпечення, законодавчо не врегульовано. Тому ці прогалини повинні бути заповнені в законодавчому порядку, а не шляхом офіційного тлумачення.

Так, за правовою позицією Конституційного Суду України, неодноразово висловленою ним у своїх рішеннях, норми Конституції України, які є нормами прямої дії (частина третя статті 8), застосовуються безпосередньо незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини рішення від 19 квітня 2001 року N 4-рп/2001 (справа щодо завчасного сповіщення про мирні зібрання); абзац другий пункту 6.1. рішення від 25 червня 2008 року № 12-рп/2008 (справа про перебування народного депутата України у депутатській фракції)).

Право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, закріплене в статті 46 Конституції України, і є їх невідчужуваним і непорушним правом, гарантованим Основним Законом України. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Отже, з вищенаведенного слід зробити висновок, що відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв`язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб проголошеного у статті 46 Конституції України права на соціальний захист.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 січня 2016 року у справі № К/800/32955/15 (К/800/30290/15).
Крім того, за приписами статті 99 Закону України від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах Закону № 2262-ХІІ, з 01 січня 2007 року пенсії призначаються (перераховуються) органами Пенсійного фонду України.

На виконання вимог статті 99 вищевказаного Закону та відповідно до пункту 12 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2001 року № 121, постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Порядок).

Згідно пунктів 1 та 4 Порядку, заяви про призначення (перерахунок) пенсій військовослужбовцям подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Отже саме ці управління є органами, що уповноважені призначати та виплачувати пенсії військовослужбовцям.

Між тим, відповідно до Порядку про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 2006 року № 1522, пенсійні справи за якими здійснювались виплати від Міністерства оборони України, були передані органам Пенсійного фонду України, а не Пенсійному фонду України, який є центральним органом виконавчої влади.

Вказані норми кореспондуються також з приписами частини другої статті 49 Закону № 1058-IV, за якими поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, підставою для припинення виплати пенсії позивачу став виїзд останнього на постійне місце проживання за межі України до Держави Ізраїль, однак зважаючи на те, що заява про поновлення виплати пенсії як з моменту припинення її виплати - 01.05.1994р., так і з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України - 07.10.2009р., позивачем до територіального органу Пенсійного фонду України не подавалася, то підстав для поновлення виплати пенсії позивачу, а також здійснення її перерахунку та індексації з вищезазначених періодів у відповідача не було.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що поновлення виплати пенсії позивачу має бути здійснено саме з моменту звернення його представника із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а саме - з 16.05.2015р. (дата направлення заяви через відділення Укрпошти), а тому допущена з цього часу бездіяльність відповідача щодо не вирішення в листі від 28.05.2015р. № 10990/12/21-1145 порушеного позивачем питання про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії, на думку колегії суддів є протиправною.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що постановлене у справі рішення суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень матеріального і процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.
Постанову Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року залишити без змін.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 80 (вісімдесят гривень) 39 копійок.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Я.М. Собків Т.Р. Вівдиченко І.Й. Петрик

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Петрик І.Й.

Вівдиченко Т.Р.