Справа № 825/203/16
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року Чернігів Справа № 825/203/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Кашпур О.В.,

при секретарі - Пушенко О.І.,

за участі представників позивача - ОСОБА_1, Сєркіна К.Ю..,

представника відповідача - Бисикало Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби України в Чернігівській області про стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 25.01.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової адміністрації в Чернігівській області і просить:

стягнути з Державної податкової адміністрації в Чернігівській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за період з 02.02.2007 по 12.02.2010;

допустити негайне виконання постанови в межах суми стягнення за січень 2010 року в розмірі 5802,03 грн.;

встановити строк для подання відповідачем до суду звіту про виконання постанови, зокрема щодо постанови, що підлягає негайному виконанню;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу в сумі 1000,00 грн.

В судовому засідання було допущено заміну відповідача - ДПА в Чернігівській області на його правонаступника відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» та від 06.06.2014 № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» - Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що Державною податковою адміністрацією в Чернігівській області видано наказ №133-о від 29.05.2007 про поновлення ОСОБА_4 на посаді першого заступника начальника міжрайонної державної податкової інспекції-начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції, однак до виконання службових обов'язків роботодавець його не допустив, робочим місцем не забезпечив, службове посвідчення не видав, причиною роботодавець зазначав - на момент поновлення, відсутня посада першого заступника начальника міжрайонної державної податкової інспекції-начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції. Таким чином, фактично ДПА в Чернігівській області не було виконано рішення суду про поновлення позивача на займаній посаді. Позивач зазначає, що згідно із ст.236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Позивач вважає, що на спірні правовідносини розповсюджується положення ст. 236 КЗпП України, посилаючись на те, що відповідно до Рішення Конституційного суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Оскільки, ані Закон України „Про державну податкову службу в Україні", ані Закон України «Про міліцію», ані Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, ані Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України не врегульовують питання відповідальності роботодавця за затримку в виконанні рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тому позивач вважає, що при вирішення даного питання підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України,

Також, позивач зазначає, що Конституційний Суд України в рішенні щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013, згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, дійшов висновку про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Таким чином, позивач вважає, що даний позов заявлено в межах строку звернення до суду.

Крім того, позивачем приєднано до матеріалів справи розрахунок середнього заробітку за період з 02.02.2007 по 12.02.2010, відповідно до якого позивач просить стягнути з відповідача суму в розмірі 207909,67 грн., що розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні, пояснив, що згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Аналогічні висновки містяться і в ухвалах Вищого адміністративного суду України, зокрема, від 20 січня 2016 року К/800/4007/15, від 11 листопада 2015 року К/800/23899/15.

На виконання постанов Деснянського районного суду м. Чернігові віл 01 лютого 2007 року та апеляційного суду Чернігівської області від 19 березня 2007 року Державною податковою адміністрацією у Чернігівській області прийнятий наказ від 29 травня 2007 року № 133-о «Про скасування наказу ДПА в області від 26.12.2005 року № 313-о», яким поновлено підполковника податкової міліції ОСОБА_4 на посаді першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ. З даним наказом ОСОБА_4 ознайомлений особисто під підпис 31.05.2007, отже відповідач вважає, що рішення суду про поновлення позивача на посаді було виконано з моменту винесення наказу про поновлення.

Разом з тим, відповідач звертає увагу, що спірний період з 02.02.2007 по 10.02.2010 вже неодноразово був предметом розгляду в судах різних інстанцій. Так, ОСОБА_4 звертався з адміністративним позовом до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції з позовом про визнання неправомірною бездіяльності Чернігівської ОДПІ щодо не нарахування ОСОБА_4 грошового забезпечення за період з 01.02.2007 по 12.02.2010. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року по справі № 825/2781 /13-а в позові відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 по вказаній справі. Також в червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з адміністративним позовом до Чернігівського окружного адміністративного суду, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Державної податкової адміністрації в Чернігівській області, яка полягає у невстановленні йому надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи за період 2006-2010 років. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2014 року по справі № 825/1988/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2014 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Дані судові рішення залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 березня 2015 року.

В даних позовах ОСОБА_4 стверджував, що він проходив службу в органах податкової міліції на посаді першого заступника начальника Чернігівської МДПІ - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції в період 2006-2010 роках, зазначаючи, що в період з 01 лютого 2007 року по 12 лютого 2010 року за ним зберігалось місце роботи (посада). Відповідно судами в рішеннях зазначено, що ОСОБА_4 незважаючи на наказ про поновлення на роботі, фактично до трудових обов'язків не приступав, на робочому місці не з'являвся.

Також ГУ ДФС в Чернігівській області зазначає, що дані відносини регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, а наведеним нормативно-правовим актом передбачено лише відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та не встановлено обов'язку виплачувати середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду.

Крім того, відповідач зазначає, що в силу положень ст. 236 Кодексу законів про працю України, саме той орган, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, вирішує питання про здійснення виплати середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Питання щодо поновлення позивача на посаді вирішено Деснянським районним судом м.Чернігова у справі № 2-а-7/2007, в якій, виходячи з наведеного і повинно бути розглянуто вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення не може розглядатись як новий публічно-правовий спір. Звернення ОСОБА_4 до суду має на меті вирішення правових питань, що виникли у зв'язку з виконанням постанови суду від 01 лютого 2007 року та захисту його прав як позивача, підтверджених такою постановою, зокрема права на оплату праці за час вимушеного прогулу. З огляду на це, розгляд заяви повинен відбуватись в межах того самого публічно-правового спору, тобто спору про поновлення ОСОБА_4 на публічній службі, що був вирішений судом та в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що набрало законної сили.

В судовому засіданні представник відповідача також звернувся до суду з клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в зв'язку з порушення позивачем місячного строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України. Відповідач наполягає на тому, що в даному випадку мова йде про компенсацію працівнику за несвоєчасне виконання судового рішення власником, але не про оплату часу роботи або простою (вимушеного прогулу). Про порушення прав позивач дізнався 31.05.2007, а до суду звернувся лише 22.01.2016, відповідач вважає, що підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду відсутні, а тому просив залишити позов без розгляду.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_4, з 01.12.1996 до 26.12.2005 проходив службу в органах податкової міліції України. Має звання підполковника податкової міліції. Починаючи з 20.03.2003 обіймав посаду першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції.

Наказом Державної податкової адміністрації в Чернігівській області від 26.12.2005 № 313-о «Про звільнення через скорочення штатів», підполковника податкової міліції ОСОБА_4, першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ, звільнено з посади та служби в податковій міліції в запас (з постановкою на військовий облік) по п. 64 „г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.02.2007 по справі № 2-а-7/07 за позовом ОСОБА_4 до ДПА в Чернігівській області, третя особа - ДПА України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу:

визнано незаконним та скасовано наказ ДПА в Чернігівській області від 26.12.2005 № 313-о «Про звільнення через скорочення штатів»;

ОСОБА_4 поновлено з 26.12.2005 р. на службі в податковій міліції на посаді першого заступника начальника МДПІ - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції;

стягнено з ДПА в Чернігівсікій області на користь ОСОБА_4 23848,56 грн. у відшкодування середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу.

В частині поновлення позивача на службі в податковій міліції на посаді першого заступника начальника МДПІ - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської міжрайонної державної податкової інспекції, а також стягнення 1794,90 грн. середнього місячного грошового забезпечення постанову допущено до негайного виконання.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 19.03.2007 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.09.2009 постанова Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.02.2007 у наведеній частині залишена без змін.

На виконання постанов Деснянського районного суду м. Чернігові від 01.02.2007 та Апеляційного суду Чернігівської області від 19.03.2007 ДПА в Чернігівській області було видано наказ № 133-о від 29.05.2007 «Про скасування наказу ДПА в Чернігівській області від 26.12.2005 № 313-о», відповідно до якого наказ ДПА в Чернігівській області від 26 грудня 2005 року № 313-о «Про звільнення через скорочення штатів» - скасовано; поновлено підполковника податкової міліції ОСОБА_4 на посаді першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла в проміжок часу з 02.02.2007 по 12.02.2010, за який позивач просить стягнути середній заробіток, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов'язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

В п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам роз`яснено, що стосовно до правил ст. 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 24 КЗпП України в редакції, яка діяла на час видання зазначеної постанови Пленуму ВСУ, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Враховуючи, що без фактичного допущення працівника до роботи її виконання з боку останнього є неможливим, рішення про поновлення на роботі, дійсно, може вважатися виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це відповідного наказу, але лише за умови, що цей наказ буде виконуватись, у першу чергу, самим роботодавцем.

Під час розгляду справи встановлено, що не зважаючи на видання наказу ДПА в Чернігівській області від 29.05.2007 № 133-0 позивача до виконання попередніх посадових обов`язків допущено не було. Ті самі умови праці, які позивач мав до незаконного звільнення, відповідач йому не забезпечив.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну службу» посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

У зв`язку із цим, поновлення будь-якого державного службовця на посаді без включення цієї посади до штатного розпису державного органу, є неможливим.

В постанові Апеляційного суду Чернігівської області від 19.03.2007 по справі № 22а-165/2007 судом встановлено, що наказом від 11.11.2005 № 2149-о ДПА України затвердила штатні структури типових штатних розписів підрозділів податкової міліції державної податкової служби України, у яких посада першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції відсутня. На виконання цього наказу Чернігівська МДПІ Чернігівської області видала наказ № 4-ф, яким ввела в дію новий штатний розпис, в якому відсутня посада першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом встановлена обставина відсутності у штатному розписі Чернігівської МДПІ посади, на яку ОСОБА_4 було поновлено, що свідчить як про невиконання рішення суду про його поновлення на посаді, так і про відсутність у нього можливості виконувати попередні посадові обов`язки.

Про фактичне невиконання ДПА в Чернігівській області судового рішення про поновлення позивача на посаді зазначено також іншими судовими рішеннями. Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.11.2013 по справі № 825/2781/13-а за позовом ОСОБА_4 до Чернігівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошового забезпечення встановлено, що позивачем не було надано належних доказів виконання службових обов`язків за період з 2007 по 2010 роки.

Також, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.07.2014 р. по справі № 825/1988/14 за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Міндоходів у Чернігівській області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014, також встановлено, що в 2006 - 2010 роках позивач до виконання своїх функціональних обов`язків не приступав.

В судовому засіданні встановлено, що не зважаючи на видання наказу ДПА в Чернігівській області від 29.05.2007 № 133-о позивача не було забезпечено робочим місцем, посада, на яку він був поновлений, була відсутня у штатному розписі Чернігівської МДПІ, посадові обов`язки, які раніше виконував перший заступник начальника інспекції - начальник міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ виконувала інша особа, яка обіймала іншу посаду (перший заступник начальника МДПІ - начальник відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ), табелі обліку робочого часу на позивача не велися, документи на нього не розписувались, будь-яких наказів та розпоряджень від начальника Чернігівської МДПІ він не отримував, табельна зброя за позивачем не закріплювалася, а грошове забезпечення йому не нараховувалось та не виплачувалось.

На спростування наведеного представником відповідача жодного належного доказу надано не було.

Наказом ДПА в Чернігівській області від 10.02.2010 № 21-о «Про звільнення ОСОБА_4.», звільнено із займаної посади та органів податкової міліції в запас (з постановкою на військовий облік) по п. 64 «а» (за віком) підполковника податкової міліції ОСОБА_4, першого заступника начальника інспекції - начальника міжрайонного головного відділу податкової міліції Чернігівської МДПІ 12.02.2010.

Враховуючи наведене, суд вважає доведеним той факт, що поновивши ОСОБА_4 наказом № 133-о від 29.05.2007, однак не створивши умов для виконання позивачем його посадових обов'язків та не допустивши позивача до виконання таких обов'язків ДПА в Чернігівській області в період з 02.02.2007 по 12.02.2010 рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.02.2007 по справі № 2-а-7/07 про поновлення ОСОБА_4 на посаді, з якої його було звільнено, фактично не було виконано.

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Як зазначено в ст. 11 Закону України «Про державну службу», державні службовці мають право: користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України.

Відповідно до п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Як йдеться в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частини другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, зокрема Прем'єр-міністра України, членів Кабінету Міністрів України та інших посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року N 3723-XII) не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади та осіб, яких згідно з Конституцією України призначають на посади чи звільняють з посад Президент України або Верховна Рада України. Відповідно до статті 11 Закону України "Про державну службу" державні службовці мають право захищати свої законні права та інтереси у вищестоящих державних органах та у судовому порядку, а рішення про припинення державної служби вони можуть оскаржити безпосередньо до суду (стаття 32 Закону).

Оскільки спеціальним законодавством, яке визначено порядок проходження служби працівниками податкової міліції, а саме Законом України «Про державну податкову службу в Україні», Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, питання відповідальності за затримку виконання рішення суду про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника податкової міліції не врегульовано, до цих правовідносин в силу приписів ч. 7 ст. 9 КАС України має застосовуватися закон, що регулює подібні правовідносини, а саме ст. 236 КЗпП України.

Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Як зазначено у висновку судово-бухгалтерської експертизи № 270ц від 07.12.2006, у грудні 2004 р. при місячному посадовому окладі позивача у розмірі 406 грн., розмір його середньоденного заробітку склав 79,12 грн.

Згідно ч.ч. 1,2 п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Згідно додатку 36 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. N268 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 р. N 84) - в період з 02.02.2007 посадовий оклад першого заступника начальника державної податкової інспекції-начальника відділу податкової міліції становив - 1010 грн.

Згідно додатку 36 до постанови Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 р. N 268 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 р. N 700) з 01.05.2007 року посадовий оклад першого заступника начальника державної податкової інспекції-начальника відділу податкової міліції - 1081 грн.

З урахуванням постанови КМУ від 6 лютого 2008 р. № 34 - з 01.02.2008 посадовий оклад першого заступника начальника державної податкової інспекції-начальника відділу податкової міліції - 1567 грн.

Середній заробіток, з урахуванням п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 розраховується наступним чином -

з 02.02.2007 - 79,12*1010/406=196,83 грн./робочий день;

з 01.05.2007 - 79,12*1081/406=210,82 грн./робочий день;

з 01.02.2008 - 79,12*1567/406=305,37 грн./робочий день.

Кількість робочих днів в період 02.02.2007-12.02.2010, з урахуванням листів Міністерства праці та соціальної політики України щодо розрахунку норми тривалості робочого часу від 09.10.2006 N6540/0/14-06/13, від 18.09.2007 N6884/0/14-07/13, від 30.09.2008 N10338/0/14-08/13, від 25.08.2009 N9681/0/14-07/13 складає - 761 робочий день.

Середній заробіток за період з 02.02.2007 - 30.04.2007 складає - 60*196,83 = 11809,8 грн.

Середній заробіток за період з 01.05.2007 - 31.01.2008 складає - 190*210,82 = 40055,8 грн.

Середній заробіток за період з 01.02.2008 - 12.02.2010 складає - 511*305,37 = 156044,07 грн.

Таким чином загальний розмір середнього заробітку ОСОБА_4 за період 02.02.2007-12.02.2010 складає - 11809,8+40055,8+156044,07 = 207909,67 грн.

Враховуючи наведене, а саме те, що ДПА в Чернігівській області не було фактично виконано рішення суду про поновлення ОСОБА_4 на займаній посаді в період з 02.02.2007 по 12.02.2010 не з вини працівника, а з вини роботодавця, тому відповідно до ст.236 Кодексу законів про працю України на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення на його користь середнього заробітку в сумі 207909,67 грн. за період затримки виконання судового рішення з 02.02.2007 по 12.02.2010 підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Середній заробіток ОСОБА_4 за січень 2010 року складає - 19*305,37 = 5802,03 грн., де 19 - кількість робочих днів в січні 2010 року.

Таким чином, постанова суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, в межах суми за один місяць в розмірі 5802,03 грн., підлягає негайному виконанню.

Щодо клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстави того, що позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду то суд вважає, його необґрунтованим виходячи з наступного.

Позивачем подано позов про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем рішення про його поновлення на посаді. Можливість стягнення такого заробітку передбачена ст. 236 КЗпП України.

Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.

Як зазначено в мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці», під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

У резолютивній частині даного рішення зазначено про те, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання відповідачем рішення про його поновлення на посаді можуть бути звернені до суду без обмеження будь-яким строком, а отже строк звернення до адміністративного суду позивачем пропущено не було.

Посилання відповідача на те, що розгляд вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді можливо розглядати лише в межах справи № 2-а-7/2007 і лише в Деснянському районному суді м. Чернігова спростовується ним же вказаною у своїх запереченнях постановою Верховного Суду України від 23.06.2015 по справі № 21-63а15, винесеною по справі, в якій аналогічна вимога розглядається в межах окремого позовного провадження.

Щодо вимог про встановлення строку для подання відповідачем до суду звіту про виконання постанови, зокрема щодо постанови, що підлягає негайному виконанню, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду складається з вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частин.

При цьому, в резолютивній частині постанови суду, крім: висновку суду про задоволення адміністративного позову або про відмову в його задоволенні повністю чи частково; висновку суду по суті вимог; розподілу судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строку і порядку набрання постановою законної сили та її оскарження, зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки позовні вимоги позивача задоволені повністю та останній звернувся із заявою про надання звіту про виконання судового рішення до прийняття такого рішення, тому наявні всі підстави для зобов'язання суб'єкта владних повноважень - Головного управління Державної фіскальної служби в Чернігівській області у місячний строк, подати до суду звіт про виконання судового рішення в частині, що підлягає негайному виконанню.

Щодо клопотання позивача про присудження за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Чернігівській області витрат на правову допомогу в сумі 1000,00 грн., то суд вважає, що воно не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 87 КАС України, до судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. До таких відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором (частина перша статті 90 КАС України).

З аналізу наведеної правової норми вбачається, що належним підтвердженням витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги є договір про надання правової допомоги та документ, який свідчить про оплату послуг, оформленого у встановленому законом порядку (квитанція, платіжні доручення тощо).

Частиною 3 статті 90 КАС України визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

З 01.01.2012 набрав чинності Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Статтею 1 якого визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених вище по тексту норм права дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 12.01.2016, укладений з адвокатом Сєркіним К.Ю., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 636 (а.с. 15).

Згідно умов цього договору, адвокат зобов'язується надати послуги юридичного характеру позивачу, а останній в свою чергу зобов'язується оплатити ці послуги.

Оплата послуг з надання правової допомоги в сумі 1000,00 грн., підтверджується квитанцією № 6 від 29.02.2016 (а.с. 72).

В судове засідання представником позивача не було надано розрахунку витрат на правову допомогу, що не дає можливість встановити об'єм виконаних робіт та їх кількість в частині надання правової допомоги клієнту та представництво інтересів безпосередньо у судових засіданнях, а зазначена сума у розмірі 1000,00грн. не розрахована відповідно до вимог Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відтак в задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на правову допомогу необхідно відмовити.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби України в Чернігівській області на користь ОСОБА_4 середнього заробіток за період з 02.02.2007 по 12.02.2010 включно в сумі 207909 (двісті сім тисяч дев'ятсот девять) грн. 67 коп.

Постанову в частині стягнення на користь ОСОБА_4 середнього заробітку, в межах суми за один місяць в розмірі 5802 (пять тисяч вісімсьот дві) грн. 03 коп. допустити до негайного виконання.

Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України в Чернігівській області у місячний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення в частині, що підлягає негайному виконанню.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя О.В. Кашпур