Справа № 818/58/16
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 р. Справа №818/58/16

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Осіпової О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Прімової-Крикуненко О.В.,

представника позивача - Москаленка Е.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Куцого В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/58/16

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України

про визнання контракту припиненим, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить:

- визнати укладений між ним та ТВО командира військової частини НОМЕР_1 контракт від 02.01.2013р. припиненим (розірваним) у зв`язку із закінченням його строку;

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту про розірвання контракту та звільнення його з військової служби;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту.

Свої вимоги мотивує тим, що в жовтні 2015 року він звертався до керівництва військової частини з приводу звільнення з військової служби після закінчення строку контракту, проте, коли він намагався подати рапорт про звільнення, керівники військової частини під різними приводами не приймали його. Тому 15.12.2015 року ОСОБА_1 надіслав рапорт про звільнення рекомендованим листом командиру військової частини, зареєстрований 21.12.2015 року, рішення по якому до цього часу не прийнято, що порушує пункт 3 контракту, оскільки його строк скінчився. Підстав для продовження дії контракту після закінчення строку його дії немає, адже положення ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» стосуються контрактів, укладених під час особливого періоду, в той час як позивач уклав контракт ще в 2013 році до оголошення такого періоду. Жодним законодавчим актом не зупинена дія ч.6 ст.26 цього Закону, якою і врегульовано питання звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та в наданих суду поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував (а.с.12-15), пояснивши, що на момент закінчення строку дії контракту запроваджено особливий період, у зв`язку з яким для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки. Звільнення військовослужбовців від військової служби в цей час здійснюється за переліком підстав, що визначений ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відтак, враховуючи наведене, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне

Судом встановлено, що 02.01.2013 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 (нині військова частина польова пошта НОМЕР_2 ) підполковника ОСОБА_2 було укладено контракт "Про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України" (а.с.5-6), відповідно до умов якого ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Даний контракт був строковим та укладався на три роки.

Позивач стверджує, що за три місці до закінчення строку дії вказаного контракту, а саме у жовтні 2015 року, він усно звертався до керівництва військової частини щодо припинення дії контракту.

В подальшому, 15.12.2015 року ОСОБА_1 рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення надіслав рапорт про звільнення командиру військової частини, зареєстрований 21.12.2015 року, про що свідчить відповідна відмітка (а.с.7-8).

Станом на день розгляду справи судом на ім`я позивача відповідь не надходила.

Не погоджуючись з продовженням дії вказаного контракту та з бездіяльністю командування військової частини щодо не розгляду рапорту, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що спірні правовідносини у даній справі, а саме правове регулювання проходження в Україні військової служби, регулюються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 року та іншими нормативно правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Тобто, законом чітко визначено два різних види проходження служби у Збройних Силах України, тому добровільно уклавши контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, позивач набув статусу військовослужбовця за контрактом.

Згідно із ч.1 ст.19 Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 3 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначено засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до абзацу третього ч.1 ст.1 Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з ч.9 ст.23 Закону України №2232-ХІІ у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Частиною 8 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону;

з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Однак, суд зазначає, що позивачем в судовому засіданні не надано доказів існування обставин, передбачених ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", що могли б слугувати підставами для звільнення ОСОБА_1 під час дії особливого періоду з військової служби.

Як вбачається з позовної заяви, позивач при обґрунтуванні позовних вимог посилається на п "б" ч. 2 та п "а" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", в яких зазначено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема у зв`язку із закінченням строку контракту.

17.03.2014 року Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Указом Президента України від 06.05.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

За пропозицією Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 21.07.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено про проведення часткової мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» оголошено про проведення часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Отже, з оголошенням часткової мобілізації 17.03.2014 року в Україні настав особливий період.

Щодо посилань представника позивача на те, що на момент закінчення строку дії контракту від 02.01.2013р. сплив строк проведення часткової мобілізації у 210 діб суд звертає увагу на те, що на момент прийняття такого Указу позивач вже знаходився у статусі військовослужбовця за контрактом, тому в разі завершення строку проведення часткової мобілізації та прийняття Президентом України Указу про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», дія Указу про звільнення з військової служби на позивача не поширюватиметься, оскільки він не є військовослужбовцем за призовом.

Крім того, згідно зі ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз наведеної правової норми дає суду підстави стверджувати, що закінчення мобілізації не припиняє існування особливого періоду, а його закінчення пов`язане виключно з виданням Президентом України Указу про демобілізацію.

Отже, оскільки демобілізація не була оголошена Президентом України відносно військовослужбовців за контрактом, підстави для звільнення позивача з військової служби, - відсутні.

З урахуванням наведеного, у суду відсутні жодні підстави для зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби внаслідок закінчення строку вказаного контракту.

Відтак, суд дійшов переконання, що у задоволенні позову необхідно відмовити в цій частині, а також в частині позовних вимог про визнання укладеного між ОСОБА_1 та ТВО командира військової частини НОМЕР_1 контракту від 02.01.2013р. припиненим (розірваним) у зв`язку із закінченням його строку, оскільки підстави для припинення (розірвання) контрактів про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначаються відповідним законодавством України та не можуть бути встановлені рішенням суду.

Водночас, суд задовольняє позовні вимоги з приводу визнання протиправною бездіяльності командира військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача про розірвання контракту та звільнення його з військової служби.

Зокрема, судовим розглядом встановлено, що зазначений рапорт позивача було прийнято військовою частиною 21.12.2015 року (а.с.7), разом із тим, командуванням військової частини не розглянутий, і відповідно відповіді ОСОБА_1 на його рапорт не було надано. Зазначене також підтверджується і поясненнями представника відповідача, який вказав, що рапорт не було розглянуто внаслідок його неналежного оформлення: подання його не тій особі, до компетенції якої входить вирішення поставленого питання.

Суд не погоджується із вказаною позицією відповідача з огляду на наступне.

Розділом V Закону України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 551-XIV (надалі - Закон № 551-XIV) врегульовано загальні правила розгляду пропозицій, заяв, скарг загальні положення якого також стосуються порядку розгляду рапорту.

Так, відповідно до ст.117 Закону № 551-XIV пропозиція, заява чи скарга, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду. Якщо питання, порушені в пропозиції, заяві чи скарзі, не входять до компетенції командира, органу військового управління, вони в строк не більше п`яти днів пересилаються ним за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець, який подав пропозицію, заяву чи скаргу. Якщо пропозиція, заява чи скарга не містять даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, вони в той же строк повертаються військовослужбовцю з відповідним роз`ясненням.

Згідно зі ст. 118 Закону № 551-XIV пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання і з приводу їх вжито необхідних заходів або дано вичерпні відповіді. Відмова в задоволенні питань, викладених у пропозиції, заяві чи скарзі, доводиться до відома військовослужбовців, які їх подали, у письмовій формі з посиланням на закон або військові статути і зазначенням мотивів відмови та роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Незважаючи на встановлені Законом вимоги щодо надання вичерпної відповіді на заяву позивача, командуванням військової частини зазначені вимоги виконано не було. При цьому, ст.119 Закону № 551-XIV визначено строки розгляду заяв, а саме: всі пропозиції, заяви чи скарги розглядаються і вирішуються у строк не більше одного місяця з часу їх отримання, а ті, що не потребують додаткового вивчення й перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів з часу їх надходження.

З огляду на це, суд вважає, що командування військової частини зобов`язано було надати відповідь на рапорт позивача від 15.12.2015 року, в межах строку, визначеного законодавством. В разі встановлення факту подання рапорту про звільнення до особи, до компетенції якого не належить вирішення зазначеного в ньому питання, відповідач зобов`язаний пересилати його за належністю відповідній посадовій особі чи органу, про що сповіщається військовослужбовець. Отже, в даному випадку військова частина не звільняється від обов`язку повідомити позивача про результати розгляду рапорту.

Така бездіяльність спричинила правову невизначеність для позивача, оскільки відповіді на його заяву про розірвання контракту не було, що надало позивачу підстави вважати, що його питання не розглянуто на його користь. Таким чином, позивач був фактично позбавлений можливості оскаржити рішення у випадку непогодження із ним у судовому порядку, адже воно не приймалось.

Згідно з ч.2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд вважає, що належним способом захисту порушеного права у даному випадку є не тільки визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 15.12.2015 року, а й зобов`язання командування військової частини вчинити визначені законодавством дії щодо надання на нього відповіді, адже при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади про визнання неправомірною бездіяльності щодо не розгляду заяви (рапорту у даному випадку) суди вправі зобов`язати відповідний орган розглянути зазначене питання, а не визнавати контракт розірваним чи не розірваним, адже таким чином суд фактично прийме рішення про його розірвання чи не розірвання, підміняючи орган, який уповноважений це питання вирішувати, що не належить до компетенції суду.

Це означає, що тільки у випадку прийняття суб`єктом владних повноважень рішення з цього питання суд має право відповідно до положень ст.17 КАС України перевірити правомірність такого рішення.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст.72 цього Кодексу. Таким чином, аналізуючи вищевикладене суд зробив висновок, що позов ОСОБА_1 належить до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання контракту припиненим, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково .

Визнати протиправною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України надати відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 15.12.2015 року про звільнення його з військової служби.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено та підписано 09.03.2016 року.

Суддя (підпис) О.О. Осіпова

З оригіналом згідно

Суддя О.О. Осіпова