Справа № 810/3536/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Київ 810/3536/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., за участю секретаря судового засідання: Волощук Л.В.,

позивача ОСОБА_1

представників сторін:

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції

Головного управління ДФС у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 - фізична особа-підприємець з позовом до Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.02.2015 року № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2015 року № Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 05.02.2015 № НОМЕР_4.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з висновками Акта Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер НОМЕР_5 за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р. № 2519/17-3/НОМЕР_5 від 19.12.2014 (далі Акт перевірки), який став підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, а в подальшому вимоги про сплату боргу (недоїмки). Також позивач не погоджується з висновками Акта перевірки № 816/17-3/НОМЕР_5 від 28.04.2015 Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер НОМЕР_5 з питань, що стали предметом оскарження податкових повідомлень рішень Вишгородської ОДПІ від 05.02.2015 року, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, вимоги від 05.02.2015 року № НОМЕР_6 та рішення від 05.02.2015 № НОМЕР_4, який складено в результаті проведення повторної перевірки.

Позивач вважає висновки зазначених Актів безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Позивач стверджує, що Акти перевірки складені з порушенням вимог чинного законодавства України, висновки на підставі яких виявлені порушення зроблені з власних припущень та є безпідставними.

Також, позивач зазначає, що ним до перевірки були надані всі первинні документи бухгалтерського обліку за перевіряємий період, які необхідні для визначення правильності ведення господарської діяльності, правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати встановлених законодавством податків і зборів та визначення дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, що підтверджується п. 1.12 вказаних Актів перевірки.

В судовому засіданні 09.12.2015 позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, зазначених в Актах перевірки та письмових запереченнях на позов, зазначив, що позовні вимоги є необгрунтованими, а оскаржувані рішення та вимога є такими, що прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, зареєстрований як фізична особа підприємець, Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області 18.04.2007 року отримав свідоцтво про державну реєстрацію, номер запису про державну реєстрацію 0002393, є платником податку на додану вартість та як платник податків перебуває на обліку в Вишгородській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області. Одним із основних видів господарської діяльності позивача за КВЕД є (49.41 діяльність автомобільного вантажного транспорту), а саме: надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України Про автомобільний транспорт.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, посадовими особами Вишгородській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер НОМЕР_5 за період з 01.01.2013 р. по 31.12.2013 р.

За результатом вказаної перевірки складено Акт № 2519/17-3/НОМЕР_5 від 19.12.2014 року. У висновках зазначеного Акта встановлені такі порушення вимог чинного законодавства:

- ч. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України, п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами і доповненнями ФОП ОСОБА_1 у періоді, що перевірявся облік доходів і витрат вівся неналежним чином;

- п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами і доповненнями завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 253194,0 грн. в т.ч.: в тому числі за січень 2013р. в сумі 11718,0 грн.; за лютий 2013р. в сумі 28490,0 грн.; за березень 2013р. в сумі 22021,0 грн.; за квітень 2013р. у сумі 31837,0 грн.; за травень 2013р. в сумі 29473,0 грн.; за червень 2013 р. в сумі 32627,0 грн.; за липень 2013р. в сумі 33912,0 грн.; за серпень 2013р. в сумі 12407,0 грн.; за вересень 2013р. в сумі 11822,0 грн.; за жовтень 2013р. в сумі 15424,0 грн.; за листопад 2013р. в сумі 9526,0 грн.; за грудень 2013р. в сумі 13937,0 грн. 253194,0 грн. в т.ч.: за січень 2013р. в сумі 11718,0 грн.; за лютий 2013р. в сумі 28490,0 грн.; за березень 2013р. в сумі 22021,0 грн.; за квітень 2013р. в сумі 31837,0 грн.; за травень 2013 в сумі 29473,0 грн.; за червень 2013р. в сумі 32627,0 грн.; за липень 2013р. в сумі 33912,0 грн.; за серпень 2013р. в сумі 12407,0 грн.; за вересень 2013р. в сумі 11822,0 грн.; за жовтень 15424,0 грн.; за листопад 2013р. в сумі 9526,0 грн.; за грудень 2013 в сумі 13937,0 грн.;

- пп. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами і доповненнями, в результаті заниження чистого (оподаткованого) доходу за 2013 рік на суму 1265960,0 грн., внаслідок чого підприємцем занижено ПДФО в сумі 212814,90 грн.;

- пп. 1.2 п. 2 ст. 6, п. 2 частини 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, абз. «3» п. 8 ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 08 липня 2010 року № 2464-VI (зі змінами та доповненнями) в результаті заниження чистого (оподаткованого) доходу за 2013 рік в сумі 1265960,0 грн. в наслідок чого підприємцем занижено єдиний соціальний внесок в сумі 439288,12 грн.;

- пп. 168.1.1, 168.1.2 п.168.1 ст. 168, пп. 164.2.2 ст. 164, п. «а», п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI, із змінами та доповненнями не нараховано, та не перераховано до бюджету податку з доходів фізичних осіб в період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р., в загальній сумі 17539,20 грн.;

- п. 7 ст. 8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування не нараховано та не перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок, в загальній сумі 4214,40 грн.

Не погодившись з даними висновками Акта перевірки позивачем було подано заперечення до Головного управління ДФС у Київській області.

На підставі Акта перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення - рішення від 05 лютого 2015 року:

- № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, за основним платежем (+ - збільшення, - - зменшення) у розмірі 17 539,2 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 4 384,8 грн.;

- № НОМЕР_3, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, за основним платежем (+ - збільшення, - - зменшення) у розмірі 212 814,9 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 53 203,73 грн.

- № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем: податок на додану вартість з вироблених на Україні товарів, за основним платежем (+ - збільшення, - - зменшення) у розмірі 253 194 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 63 298,5 грн.;

Крім того, на підставі складеного Акта перевірки та прийнятих податкових повідомлень рішень податковим органом сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2015 року № Ф-, відповідно до якої відповідачу визначена заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі: 443 502,52 грн. та рішення № НОМЕР_4 від 05.02.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальну суму 44350,25 грн.

Позивач, не погоджуючись з прийнятими рішеннями, подав до Державної фіскальної служби України скаргу від 04.03.2015 року на податкові повідомлення-рішення, вимогу від 05.02.2015 року № Ф- та рішення № НОМЕР_4 від 05.02.2015 року про застосування штрафних санкцій.

За результатами розгляду скарги, Державною фіскальною службою України було призначено проведення документальної позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1, реєстраційний номер НОМЕР_5 з питань, що стали предметом оскарження податкових повідомлень рішень Вишгородської ОДПІ від 05.02.2015 року, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, вимоги від 05.02.2015 року № НОМЕР_6 та рішення від 05.02.2015 № НОМЕР_4.

За результатом вказаної перевірки складено Акт № 816/17-3/НОМЕР_5 від 28.04.2015 року. У висновках зазначеного Акта встановлені такі порушення вимог чинного законодавства:

- п. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України від 16 січня 2003 року № 436-IV та вимог п.177.10 ст. 177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, в період, з 01.01.2013 року по 31.12.2013 року облік доходів і витрат вівся неналежним чином;

- п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами і доповненнями завищено податковий кредит з податку на додану вартість на загальну суму 253194,0 грн. в т.ч.: в тому числі за січень 2013р. в сумі 11718,0 грн.; за лютий 2013р. в сумі 28490,0 грн.; за березень 2013р. в сумі 22021,0 грн.; за квітень 2013р. у сумі 31837,0 грн.; за травень 2013р. в сумі 29473,0 грн.; за червень 2013 р. в сумі 32627,0 грн.; за липень 2013р. в сумі 33912,0 грн.; за серпень 2013р. в сумі 12407,0 грн.; за вересень 2013р. в сумі 11822,0 грн.; за жовтень 2013р. в сумі 15424,0 грн.; за листопад 2013р. в сумі 9526,0 грн.; за грудень 2013р. в сумі 13937,0 грн. 253194,0 грн. в т.ч.: за січень 2013р. в сумі 11718,0 грн.; за лютий 2013р. в сумі 28490,0 грн.; за березень 2013р. в сумі 22021,0 грн.; за квітень 2013р. в сумі 31837,0 грн.; за травень 2013 в сумі 29473,0 грн.; за червень 2013р. в сумі 32627,0 грн.; за липень 2013р. в сумі 33912,0 грн.; за серпень 2013р. в сумі 12407,0 грн.; за вересень 2013р. в сумі 11822,0 грн.; за жовтень 15424,0 грн.; за листопад 2013р. в сумі 9526,0 грн.; за грудень 2013 в сумі 13937,0 грн.;

- пп. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті заниження чистого (оподаткованого) доходу на суму 1 265 960,0 грн., та з якого не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 212 814,90 грн.;

- пп. 1.2 п. 2 ст. 6, п. 2 частини 1 ст. 7, п. 11 ст. 8, абз. «3» п. 8 ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування від 08 липня 2010 року № 2464-VI, (зі змінами та доповненнями) в результаті заниження чистого (оподаткованого) доходу в сумі 1 265 960,0 грн. в наслідок чого підприємцем занижено єдиний соціальний внесок в сумі 75 461,95 грн.;

- пп. 168.1.1, 168.1.2 п.168.1 ст. 168, пп. 164.2.2 ст. 164, п. «а», п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. № 2755-VI, із змінами та доповненнями не нараховано, та не перераховано до бюджету податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 17 539,20 грн.;

- п. 7 ст. 8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування не нараховано та не перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок, в загальній сумі 4 214,40 грн.

В Акті перевірки № 816/17-3/НОМЕР_5 від 28.04.2015 зазначені аналогічні обставини і висновки, що і в Акті перевірки від 19.12.2014 № 2519/17-3/НОМЕР_5, окрім пункту 4 висновку, в якому сума заниженого єдиного соціального внеску зменшилась з 439 288,12 грн. до 75 461,95 грн.

Однак, за результатами проведеної позапланової перевірки нових податкових повідомлень рішень відповідачем не приймалось.

Не погоджуючись з висновками відповідача та прийнятими ним рішеннями і вимогою про сплату боргу, позивач звернувся до суду.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, відповідачем було зроблено висновок про заниження чистого оподаткованого доходу на суму 1 265 960, 0 грн., з якого не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб з числа доходу в сумі 212 814,90 грн. Даний висновок податковий орган зробив на підставі того, що ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат за 2013 рік включено вартість придбаних товарів (послуг, робіт) безпосередньо повязаних з отриманням доходів, на загальну суму 1 265 960, 0 грн.

До числа витрат, які відповідач поставив під сумнів в 2013 році відносяться: вартість технічного обслуговування та суми витрачені на придбання запчастин для транспортних засобів, паливно-мастильні матеріали, які були придбані за власний рахунок.

Стосовно витрат позивача на паливно мастильні матеріали відповідач зазначив, що відповідно до фіскальних чеків АЗС (оплата готівкою), обєм літрів та години заправки, які мають місце у фіскальних чеках не відповідають дійсності операцій, а саме руху транспортних засобів до с. Терезино.

У звязку з тим що позивачем неправильно визначено суми чистого доходу, відповідачем донараховано єдиний соціальний внесок за 2013 рік.

Податковим органом в Акті перевірки зроблено висновок про те що, позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, що був у ціні придбаних товарів і послуг (основних засобів) у перевіряємий період у звязку з тим, що відповідно до ст. 325 ЦКУ право власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі субєкту господарюванню, що не дає можливості вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними засобами субєкта господарювання фізичної особи.

Також, відповідачем збільшено суму грошового зобовязання позивача за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, за основним платежем у розмірі 17 539,20 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 4 384,8 грн. Підстановою для нарахування даних коштів стали пояснення позивача, що в нього в перевіряємий період працювало 8 найманих працівників, яким нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в загальній сумі 17 536,0 грн., однак позивач не перерахував до бюджету податок з доходів фізичних осіб, що сплачується податковими агентами в загальній сумі 17 539,20 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Щодо посилань податкового органу на статтю 325 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі субєкту господарювання, що не дає можливості вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними засобами субєкта господарювання фізичної особи, зазначає про таке.

Згідно з Розясненнями Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року «Про статус фізичної особи підприємця», відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи. Вказана стаття Закону залишає поза увагою таку численну групу учасників цивільних відносин як фізичні особи - підприємці, які у сукупності теж охоплюються поняттям "фізичні особи", але в силу свого статусу мають певні відмінності у правовому регулюванні їх відносин. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця.

Насамперед, слід зазначити, що підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. N 97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов'язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (стаття 50 ЦКУ). Зазначене прослідковується, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦКУ.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного (Цивільний кодекс України), так і спеціального законодавства (Господарський кодекс України, Закони України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", "Про державну підтримку малого підприємництва", "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" тощо).

Водночас, слід зауважити, що в господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа - підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб'єкт господарювання".

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

В Розясненнях Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року «Про статус фізичної особи підприємця» зазначено, що фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. А тому, слід чітко розмежовувати ці різні сфери відносин. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність.

Основним законодавчим актом, який урегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI.

Статтею 177 ПК України визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в п.п. 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, згідно з п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Пунктом 177.10 ст. 177 ПК України встановлено, що фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг".

Щодо правового регулювання формування витрат та відображення доходу в податковому обліку, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.138.1 Статті 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III ПК України, не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуваннямп.п. 146.11 і 146.12 ст. 146 та п. 148.5 ст. 148 цього Кодексу.

Згідно п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.8.5 п. 138.8 статті 138 ПК України, до складу загальновиробничих витрат включаються:

а) витрати на управління виробництвом (оплата праці працівників апарату управління цехами, дільницями відповідно до законодавства тощо; внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу; медичне страхування, страхування відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення", страхування за довгостроковими договорами страхування життя в межах, визначених абзацами другим і третім пункту 142.2 статті 142 цього Кодексу, працівників апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо);

б) амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

в) амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

г) витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення;

ґ) витрати на вдосконалення технології та організації виробництва (оплата праці та внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу, працівників, зайнятих удосконаленням технології та організації виробництва, поліпшенням якості продукції, підвищенням її надійності, довговічності, інших експлуатаційних характеристик у виробничому процесі; витрати матеріалів, придбаних комплектувальних виробів і напівфабрикатів, оплата послуг сторонніх організацій);

Відповідно до пп. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати;

б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу;

в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

З наведених норм вбачається, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному ст. ст. 144 - 146 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань. Витрати на технічне обслуговування також відповідно до пп. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України відносяться до інших витрат. Зокрема, це витрати позивача на ремонт техніки.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 ПК України всі витрати на технічне обслуговування повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України.

Щодо правового регулювання формування податкового кредиту, суд зазначає наступне.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено що податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПК України визначено базу оподаткування, а саме база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до п. 187.9 ст. 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Також, відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При цьому, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом, а при відємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (пункти 200.1, 200.2 статті 200 Податкового кодексу України).

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються, зокрема, в окремих рядках місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.7. статті 201 Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, право платника податку на податковий кредит пов'язано з виникненням визначеної законом події та наявністю належним чином оформленого документа, який засвідчує суму сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість по дійсній операції, пов'язаній з господарською діяльністю платника податку.

У свою чергу, формування податкового кредиту дає право на відшкодування сплаченого до бюджету податку на додану вартість.

Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена підпунктом 1.2 пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів і України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704, відповідно до якого первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи: розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до статті 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, і одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до Статті 128 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-IV, громадянин-підприємець зобов'язаний:

у передбачених законом випадках і порядку одержати ліцензію на здійснення певних видів господарської діяльності;

повідомляти органи державної реєстрації про зміну його адреси, зазначеної в реєстраційних документах, предмета діяльності, інших суттєвих умов своєї підприємницької діяльності, що підлягають відображенню у реєстраційних документах;

додержуватися прав і законних інтересів споживачів, забезпечувати належну якість товарів (робіт, послуг), що ним виготовляються, додержуватися правил обов'язкової сертифікації продукції, встановлених законодавством;

не допускати недобросовісної конкуренції, інших порушень антимонопольно-конкурентного законодавства;

вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

своєчасно надавати органам доходів і зборів декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов'язкових платежів; сплачувати податки та інші обов'язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом.

З Акта перевірки та пояснень позивача вбачається, що у період перевірки контрагентами покупцями були ТОВ «Напої Плюс», ТОВ «КЕН-ПАК», ДП «АТЛ Україна», ТОВ «ОСОБА_4 ПЕКЕДЖИНГ Україна» з якими були укладені договори про надання транспортних послуг на перевезення вантажів.

В той же час, між позивачем та ФОП ОСОБА_5 був укладений договір № 58 від 29.02.2012 року, предметом якого є надання комплексу послуг з продажу запчастин, технічного обслуговування, ремонту (далі послуг) транспортних засобів (далі ТЗ) з встановленням запчастин і використанням супутніх товарів, необхідних при проведенні зазначених робіт, на станції технічного обслуговування та ремонту автомобілів.

Також з матеріалів справи вбачається, що контрагентом позивача з постачання нафтопродуктів було ТОВ «БЕЛ ОІЛ», даний факт не заперечується відповідачем.

На підтвердження господарських операцій з ТОВ «БЕЛ ОІЛ», ФОП ОСОБА_5 та правомірності формування сум податкового кредиту та витрат за даними операціями, позивачем було надано суду копії податкових накладних, фіскальних чеків, закази наряди.

Крім того, в пункті 1.12 Акта перевірки зазначено, що до перевірки надавались: Свідоцтва про державну реєстрацію, Декларація про майновий стан та доходи, банківські виписки, платіжні доручення, договора, видаткові накладні, отримані податкові накладні, видані податкові накладні, отримані податкові накладні, подорожні листи, Акти виконаних робіт, рахунки - фактури, товаро - транспортні накладні, Книга обліку доходів і витрат, реєстри виданих та отриманих накладних, Журнал руху подорожніх листів.

У перевіряємий період у ФОП ОСОБА_1 знаходились у власності такі транспортні засоби:

- Напівпричіп бортовий Е KRONE SDP 27;

- Сідловий тягач Е DAF XF 95.480;

- Напівпричіп тентова ний BUCA BSO.339;

- Сідловий тягач DAF CF 85.380;

- Причіп бортовий тентова ний STERN STEINHAGEN;

- Бортовий тентований MAN 19.41;

Дана обставина не заперечується в Акті перевірки відповідачем та підтверджується пунктом 1.8 і 1.17.2 Акта перевірки на підставі якого були прийняті оскаржувані рішення.

Також з пояснень позивача та пункту 1.17.1 Акта перевірки вбачається, що за ФОП ОСОБА_1 зареєстрований державний Акт серії ЯЛ № 070193 на право власності земельної ділянки з кадастровим номером: :01:141:0095 площею 0,0039 га для гаражного будівництва в Книгах записів реєстрації державних Актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07232 від 28.10.2011р. Земельна ділянка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород, ГБК «Київський», № 95.

Будь-яких зауважень до зазначених документів податковим органом під час розгляду даної справи в суді надано не було, а у запереченнях на позов відповідач виклав аналогічні висновки наведені в Акті перевірки без надання будь-яких пояснень відносно первинних документів.

Твердження позивача стосовно того, що витрати ФОП ОСОБА_1 на паливно мастильні матеріали відповідно до фіскальних чеків АЗС (оплата готівкою), обєм літрів та години заправки, які мають місце у фіскальних чеках не відповідають дійсності операцій, а саме руху транспортних засобів до с. Терезино, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді, оскільки основним маршрутом позивача в 2013 році було м. Вишгород м. Жашків та м. Жашків м. Вишгород. Дані маршрути пролягають через с. Терезино, в якому знаходиться АЗС, тому витрати, що фіксуються на даній АЗС повязані з операційною діяльністю позивача.

На підтвердження обєму виконаних робіт позивачем до перевірки були надані товарно - транспортні накладні, а на підтвердження витрат пального - подорожні листи, що відображено в п. 1.12 Акта планової та позапланової перевірки.

Представник відповідача не заперечував проти того, що при проведенні перевірки позивачем були надані податковому органу документи, зазначені в п. 1.12 Актів перевірки.

На підтвердження факту оплати отриманих та наданих послуг позивачем надані копії фіскальних чеків та банківських виписок.

Також позивачем для ознайомлення були надані «Книги обліку доходів і витрат», копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Крім того, позивачем зазначено, що відповідачем раніше вже було проведено перевірку, за наслідком якої було складено Акт від 11.06.2013 р. № 586/17-2/НОМЕР_5 «Про результати документальної планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП ОСОБА_1 р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 за період з 01.01.2011р. по 31.12.2012р.». Перевірку проводила ОСОБА_6, за результатами даної перевірки контролюючим органом не було надано жодних зауважень та порушень, щодо формування валових витрат та складу основних засобів господарської діяльності позивача.

Щодо правового регулювання сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, суд зазначає наступне.

Пунктом 168.1 статті 168 ПК України встановлено оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом.

Згідно з підпунктом 168.1.1 п. 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 168.1.2 п. 168.1 статті 168 ПК України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Відповідно до підпункту 168.1.3 п. 168.1 статті 168 ПК України, якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

Підпунктом 168.1.4 п. 168.1 статті 168 ПК України, встановлено, що якщо оподатковуваний дохід надається у не грошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

Відповідно до підпункту 168.1.5 п. 168.1 статті 168 ПК України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Для цілей цього розділу та пункту 54.2 статті 54 цього Кодексу під терміном "граничний термін сплати до бюджету податку" розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом (підпункт 168.1.6 п. 168.1 статті 168 ПК України)

Пунктом 164.1 статті 164 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються:

164.2.1. доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту);

164.2.2. суми винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) платнику податку відповідно до умов цивільно-правового договору; та ін..

Згідно із пунктом 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані:

а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок;

б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

У разі якщо відокремлений підрозділ юридичної особи не уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) податок до бюджету, податковий розрахунок у вигляді окремого витягу за такий підрозділ подає юридична особа до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням та надсилає копію такого розрахунку до контролюючого органу за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу в установленому порядку;

в) подавати на вимогу платника податку відомості про суму виплаченого на його користь доходу, суму застосованих соціальних податкових пільг та суму утриманого податку;

г) подавати контролюючому органу інші відомості про оподаткування доходів окремого платника податку в обсягах та згідно з процедурою, визначеною цим розділом та розділом II цього Кодексу;

ґ) нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.

д) виключено.

Відповідачем збільшено суму грошового зобовязання позивача за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, за основним платежем у розмірі 17 539,20 грн. та за штрафними санкціями у розмірі 4 384,8 грн. В Акті перевірки зазначено, що підстановою для нарахування даних коштів стали пояснення позивача, що в нього в перевіряємий період працювало 8 найманих працівників, яким нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в загальній сумі 17 536,0 грн., однак позивач не перерахував до бюджету податок з доходів фізичних осіб, що сплачується податковими агентами в загальній сумі 17 539,20 грн.

Суд зазначає, що підчас розгляду справи, представником відповідача не надано жодних доказів, на підтвердження того, що у перевіряємий період у позивача працювало 8 найманих працівників, яким нараховувалась та виплачувалась заробітна плата в загальній сумі 17 536,0 грн.

Натомість позивачем були надані пояснення, що під час перевірки до нього надходило лише два усних запита: щодо надання документів на машини та пояснення щодо дебіторської заборгованості, а свідчення щодо громадян з якими в нього існують трудові відносини з різних причин надавалися ним 15.12.2014р. до Податкової міліції. В даних свідченнях позивач зазначив, що в нього працює 6 осіб і сума виплаченої заробітної плати за певний обєм виконаних робіт становить 12 125,00 (10% від суми фрахту перевезення), тому сума утриманого ПДФО з неоформлених найманих працівників становить 1818,75грн.

Суд звертає увагу, що протокольною ухвалою від 24.11.2015 року для зясування обставин на підставі яких були встановлені висновки про порушення а Актах перевірки, було викликано в судове засідання для дачі пояснень в.о. начальника відділу контрольно перевірочної роботи Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області ОСОБА_6.

Повістку про виклик до суду ОСОБА_6 представник відповідача отримав 02.12.2015 року про що свідчить корінець Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 640, однак до суду ОСОБА_6 не прибула.

Таким чином, враховуючи наявність всіх первинних бухгалтерських документів, оформлених у відповідності до вимог чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що витрати та податковий кредит позивачем сформовано відповідно до вимог чинного законодавства України, тому підстави для висновку, щодо не підтвердження витрат відсутні так само як і щодо заниження позивачем чистого доходу та завищення сум податкового кредиту .

Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, відповідачем, як субєктом владних повноважень, обовязку доказування правомірності спірних рішень не виконано та не доведено належними та достатніми доказами фактів безпідставного чи неправомірного формування позивачем валових витрат та як результат, заниження чистого доходу, завищення сум податкового кредита.

Будь-яких спростовуючих доводи позивача доказів відповідач суду не надав, а також не навів жодних контраргументів на підтвердження обґрунтованості прийняття спірних рішень та вимоги.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що податкові повідомлення - рішення від 05.02.2015 року, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог, відносно вимоги про сплату боргу № Ф- та рішення № НОМЕР_4 від 05.02.2015 року про застосування штрафних санкцій, суд зазначає про таке.

Оскільки, податковим органом визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообовязкове державне соціальне страхування, саме у звязку із нарахуванням податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість відповідно до податкових повідомлень - рішень від 05.02.2015 року, № НОМЕР_1, № НОМЕР_2, № НОМЕР_3, скасування вказаних податкових повідомлень - рішень є підставою для визнання протиправними і скасування вимоги від 05.02.2015 № Ф- та рішення № НОМЕР_4 від 05.02.2015 про застосування штрафних санкцій.

Згідно зі статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Оскільки позивач вимог про відшкодування судових витрат не заявляв, судові витрати стягненню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.02.2015 № НОМЕР_4.

3. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.02.2015 № НОМЕР_3, від 05.02.2015 № НОМЕР_1, від 05.02.2015 № НОМЕР_2.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Вишгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 05.02.2015 № НОМЕР_6.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно з частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 14 грудня 2015 р.