Справа № 802/72/16-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 березня 2016 р. Справа № 802/72/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бошкової Юлії Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Мельника Віктора Сергійовича,

представника позивача: Кривіцького М.О.,

представника відповідача: Олійник М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач 2)

про: визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач 2) про визнання протиправним та скасування наказу та поновлення на роботі.

У ході розгляду справи по суті, судом поставлено на розгляд клопотання представника відповідача щодо залишення позову без розгляду, у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Так, у своєму клопотанні представник відповідачів просить суд залишити без розгляду позов ОСОБА_1 , аргументуючи тим, що даний позов поданий після закінчення строків, установлених законом.

Проте, у судовому засіданні представник позивача повідомив, що спочатку за захистом порушених прав ОСОБА_1 звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області 24.08.2015 року, у порядку цивільного судочинства. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.10.2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28.12.2015 року провадження у справі закрито та роз`яснено, що розгляд такої категорії справ відноситься до компетенції адміністративних судів. Тому, за відновленням порушених прав, ОСОБА_1 до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась лише 25.01.2016 року.

Представник відповідачів підтримала подане клопотання та просила його задовольнити.

Вирішуючи питання про поважність причин для поновлення пропущеного строку, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до частини другої статті 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частини третьої статті 99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, враховуючи наведені норми та доводи представника позивача, суд дійшов висновку, що причину пропуску строку, вказану останнім, можна вважати поважною, адже він вжив всіх необхідних заходів, спрямованих на захист його прав в суді, в межах визначених законом строків.

Відтак, суд вважає, що клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Щодо розгляду даної адміністративної справи по суті, суд зазначає наступне.

Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що 25.06.2015 року відповідно до наказу №115 від 25.06.2015 року ОСОБА_1 призначено за конкурсом на посаду провідного спеціаліста командування Хмільницького об`єднаного районного комісаріату Вінницької області. Відповідно до пункту 5 наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №134 від 24.07.2015 року, позивача звільнено з посади провідного спеціаліста командування в зв`язку із тим, що протягом строку випробування на посаді виявила невідповідність виконуваній роботі. Підставою для видання вищевказаного наказу був рапорт тимчасово виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 капітана ОСОБА_2 від 23.07.2015 року вих. №9/1/615, відповідно до якого ОСОБА_1 випробувальний термін на роботі не витримала, а саме: низький рівень знань керівних документів з правових питань, що перешкоджає виконанню функціональних обов`язків; неодноразове запізнення на роботу; недотримання етики державного службовця.

Позивач вважає звільнення незаконним та безпідставним та зазначає, що жодних дисциплінарних стягнень щодо низького рівня знань керівних документів з правових питань чи будь-яких інших питань на неї не накладалось. У період з 27.06.2015 року по 24.07.2015 року заліки щодо знання керівних документів, функціональних обов`язків посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 не приймались, крім того у Хмільницькому об`єднаному районному військовому комісаріаті фахівці, які мають вищу юридичну освіту та спроможні оцінити рівень знань керівних документів з претензійно-позовної роботи відсутні. Факти неякісного та неналежного виконання обов`язків дорученої працівникові роботи, мають підтверджувати службові (доповідні) записки, інші документи, що можуть підтвердити факт його невідповідності виконуваній роботі (оцінка безпосереднім керівником якості виконання завдань, висновки тощо). Слід також зазначити, що знання керівних документів перевірялися у позивача під час прийняття на роботу, а саме під час складання іспиту, який проводився конкурсною комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивач зауважила, що жодних дисциплінарних стягнень за запізнення на роботу чи з інших підстав на неї не накладалось, пояснення по факту запізнення не відбирались, акти про запізнення на роботу не складались, службові розслідування не проводились в зв`язку з тим, що таких випадків взагалі не було, та повідомляє, що вона перебувала на робочому місці повний восьмигодинний день, що підтверджується табелями обліку робочого часу за липень-серпень 2015 року.

Щодо недотримання етики державного службовця позивач вказує, що жодних дисциплінарних стягнень за порушення правил етики державного службовця (культуру поведінки, нецензурну лексику, підвищення інтонації під час спілкування, ганебне ставлення до громадян чи колег по роботі, нестриманість у висловлюваннях та не вчинення дій, що дискредитують орган державної влади або ганьблять репутацію державного службовця тощо) взагалі не було.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечувала та зазначила, що оскільки наслідком не проходження випробувального терміну є розірвання трудового договору шляхом звільнення, то в даному випадку йдеться не про застосування дисциплінарного стягнення, а про відмову роботодавця укладати безстроковий трудовий договір, тому відповідачі діяли у спосіб та межах, які визначені чинним законодавством України, жодних порушень щодо звільнення ОСОБА_1 допущено не було.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів та свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 07 травня 2015 року успішно пройшла конкурс на заміщення вакантних посад державних службовців - спеціалістів ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і наказом Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №115 від 25.06.2015 року призначена на посаду провідного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 з випробувальним терміном один місяць.

Наказом Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №134 від 24.07.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із невідповідністю працівника роботі, на яку його прийнято, ст. 28 КЗпП.

Підставою для прийняття зазначеного наказу був рапорт військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 від 23.07.2015 року №9/1/615, у якому зазначено, що ОСОБА_1 , яка за результатами конкурсу прийнята на посаду провідного спеціаліста командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом випробувального строку виявила невідповідність займаній роботі, а саме: низький рівень знань керівних документів з правових питань, що перешкоджає виконанню функціональних обов`язків; неодноразове запізнення на роботу; недотримання етики державного службовця.

На підтвердження фактів запізнення на роботу, у судовому засіданні були досліджені: акт від 25.06.2015 року, складений молодшим лейтенантом ОСОБА_3 , старшим солдатом ОСОБА_4 , службовцем ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 запізнилась на роботу на 20 хв. 25.06.2015 року, надати пояснення причини запізнення та від підписання акту відмовилась; акт від 26.06.2015 року, складений сержантом ОСОБА_6 , молодшим сержантом ОСОБА_7 , службовцем ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 запізнилась на роботу на 15 хв. 26.06.2015 року, надати пояснення причини запізнення та від підписання акту відмовилась; акт від 30.06.2015 року, складений сержантом ОСОБА_8 , старшим солдатом ОСОБА_4 , службовцем ОСОБА_5 , відповідно до якого ОСОБА_1 запізнилась на роботу на 25 хв. 30.06.2015 року, надати пояснення причини запізнення та від підписання акту відмовилась (а.с.107-109).

Перевіривши доводи представника позивача, що вищезазначені акти не зареєстровані належним чином, тому не можуть бути належними доказами, суд не бере їх до уваги, натомість у судовому засіданні встановлено, що дані акти зареєстровані у журналі реєстрації вхідних документів Хмільницького об`єднаного районного військового комісаріату ( а.с. 127-129).

Крім того, судом задоволено клопотання представника відповідачів щодо виклику свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , які працювали разом із ОСОБА_1 у Хмільницькому об`єднаному районному військовому комісаріаті.

У судовому засіданні свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання або за відмову від давання показань з непередбачених законом підстав, встановлених ст.ст. 384, 385 Кримінального кодексу України. Також свідки оголосили Присягу свідка, які долучені до матеріалів справи.

По суті заданих питань свідку ОСОБА_2 , останній розповів, що працює на посаді виконуючого обов`язки військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому під час випробувального терміну ОСОБА_1 безпосередньо була підпорядкована йому, як керівнику установи, неодноразово запізнювалась на роботу, про що були складені акти та отримувала зауваження, але на них не реагувала. Крім того, свідок повідомив, що позивач отримавши завдання, що стосувалось її безпосереднього обов`язку відмовилась його виконувати, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою. Також, довів до відома суду, що до своїх службових обов`язків ОСОБА_1 підходила досить формально, самостійно не могла виконати жодне покладене на неї завдання. Отже, зазначене і стало підставою для подання ним відповідного рапорту, в якому зазначено, що позивач протягом строку випробування виявила невідповідність у виконуваній роботі.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що брав безпосередню участь у складанні та підписанні актів про запізнення на роботу ОСОБА_1 від 25.06.2015 року та від 30.06.2015 року. Також повідомив, що із позивачем проведено бесіду щодо порушення з її боку службової дисципліни, під час якої вона визнала факт запізнення на роботу, однак від підписання актів про встановлення факту запізнення відмовилась та дала обіцянку, що у подальшому запізнюватись не буде.

Свідок ОСОБА_9 розповів суду, що був присутній під час доручення комісаром ОСОБА_1 завдання з правових питань, отримавши яке позивач дозволила собі у присутності інших працівників військового комісаріату висловлюватись грубою ненормативною лексикою.

Свідок ОСОБА_5 , щодо обставин, які їй відомі у даній справі, повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово запізнювалась на роботу, про причини запізнення та відмови від підписання актів їй невідомо. Щодо виконання службових обов`язків ОСОБА_1 розповіла, що сиділа з нею в одному кабінеті, бажання зарекомендувати себе із позитивної сторони у ОСОБА_1 не було видно, більш того, вона постійно у телефонному режимі просила сторонньої допомоги у вирішенні поставлених їй завдань.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що у його присутності складався акт від 26.06.2015 року про запізнення на роботу ОСОБА_1 , про що він і поставив свій підпис. Більш того, розповів, що ОСОБА_1 запізнювалась систематично, про що навіть не складено акти. Також зауважив, що ОСОБА_1 не мала бажання виконувати доручення комісара, вживала на його адресу нецензурну лайку щодо поставлених завдань.

Визначаючись щодо позовних вимог суд виходив з наступного.

Статтею 1 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-XII "Про державну службу" (далі - Закон № 3723-XII) встановлено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Таким чином, статус державних службовців мають особи, які, здійснюючи професійну діяльність, займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Виходячи із змісту статті 30 Закону № 3723-XII, підставами для припинення державної служби є, зокрема, загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП).

Відповідно до ст. 26 КЗпП України встановлено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Статтею 27 КЗпП України визначено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця.

Так, встановлюючи випробування, адміністрація організації зобов`язана відобразити це як у трудовому договорі, так і в наказі про прийняття на роботу. Причому працівник своїм підписом має підтвердити факт ознайомлення з цими документами.

Оскільки специфіка роботи позивача пов`язана з інтелектуальною сферою, відповідність виконуваній роботі залежить від якості виконання доручень керівника; дотримання термінів виконання завдань; виконання загального обсягу запропонованої роботи; відповідність працівника професійно-кваліфікаційним вимогам.

Якщо результат випробування виявиться незадовільним, то безпосередній керівник працівника повинен направити в адміністрацію відповідну заяву, додавши до неї підтверджуючі документи.

Які саме документи мають підтверджувати невідповідність працівника посаді, законодавство не регламентує.

Статтею 28 КЗпП України передбачено, що коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах. Якщо протягом строку випробування встановлено невідповідність працівника роботі, на яку його прийнято, власник або уповноважений ним орган протягом цього строку вправі розірвати трудовий договір. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.

Однак, звільнення з ініціативи роботодавця у зв`язку з незадовільними результатами випробування згідно із КЗпП, проводиться за спрощеною схемою, тобто порядок розриву трудового договору з ініціативи власника підприємства або уповноваженого ним органу у цьому випадку не застосовується, згода профспілкового комітету не потрібна.

При незадовільному результаті випробування працівник може бути звільнений тільки як такий, що не витримав випробування.

Отже, розірвання відповідно до ст. 28 КЗпП України трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати, таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу даючи згоду на випробування фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято

Відповідно до Кодексу законів про працю України, а саме - до статті 139, одним із головних обов`язків працівника є додержання трудової і технологічної дисципліни. У статті 147 КЗпП України зазначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один із таких заходів: догана, звільнення.

Згідно абз.1 п.18. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді трудових спорів судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Так, невідповідність позивача займайній посаді підтверджується порушенням встановленого режиму роботи, що проявлялось в систематичних запізненнях на роботу (підтверджується актами і показаннями свідків); невиконанням своїх функціональних обов`язків (підтверджується показаннями свідків); порушенням етики державного службовця (підтверджується показаннями свідків).

Дані обставини у своїй сукупності доводять те, що позивач займаній посаді не відповідає, а відтак є такою, що не пройшла випробувального терміну.

Також, слід зауважити, що підставою звільнення позивача слугували не факти низького рівня знань керівних документів з правових питань, оскільки спеціальна перевірка рівня знань під час роботи не проводилась, а позивача звільнено перш за все за неналежне виконання своїх трудових обов`язків.

Крім того, суд зазначає, що обрання виду дисциплінарного стягнення є правом, а не обов`язком роботодавця, а тому систематичне запізнення на роботу, поряд з іншими порушеннями, потягли за собою саме такий правовий наслідок.

Отже, наслідком не проходження випробувального терміну є розірвання трудового договору шляхом звільнення, інше чинним законодавством України не передбачено.

Тобто, в даному випадку йдеться не про застосування дисциплінарного стягнення, а про відмову роботодавця укладати безстроковий трудовий договір.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи та не підлягають задоволенню.

Крім того, суд окремо звертає увагу, що позовні вимоги щодо поновлення на раніше займаній посаді і зобов`язання Вінницького обласного військового комісаріату нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання наказу про звільнення неправомірним, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об`єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими.

Оскільки, позивач - ОСОБА_1 відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674-VI звільнена від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом стосовно неї не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна