Справа № 813/2400/14
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року м. Київ К/800/59753/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Труби Оксани Михайлівни, Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - слідче управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Львівській області, про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_2 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Труби Оксани Михайлівни (надалі - Реєстратор), Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції (надалі - Служба), третя особа - слідче управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Львівській області, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Реєстратора від 4 лютого 2014 року № 10617880 «Про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень»;

зобов'язати Службу зареєструвати припинення зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2011 року за № 4197875 обтяження (арешту) всього належного йому нерухомого майна.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено повністю.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року рішення першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду із касаційною скаргою, в якій просив рішення апеляційної інстанцій скасувати, залишивши в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року.

Реєстратором надіслані до суду письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких він просив дану скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 березня 2011 року постановою старшого слідчого в ОВС ПМ ДПА у Львівській області капітана податкової міліції Трофімчука Р.Л. порушено кримінальну справу № 139-0085 відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України та прийнято її до провадження.

10 березня 2011 року постановою старшого слідчого СВ ПМ СДПІ по роботі з ВПП у м. Львові старшого лейтенанта податкової міліції Лещуха І.Я. у кримінальній справі № 139-0085 було накладено арешт на належне позивачу рухоме та нерухоме майно, на підставі якої Львівською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 11 березня 2011 року за № 10925250 було зареєстровано арешт на все належне ОСОБА_2 нерухоме майно.

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2011 року у справі № 4-1807/11, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2012 року, скасовано постанову старшого слідчого в ОВС ПМ ДПА у Львівській області Трофімчука Р.Л. від 9 березня 2011 року про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України.

4 лютого 2014 року старший слідчий з ОВС слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Львівській області Колосівський Р.М. звернувся у Службу із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо обтяження речового права) реєстраційний номер 5289254, у якій заявив про реєстрацію припинення обтяження (арешту) належного ОСОБА_2 нерухомого майна, додавши копії постанови Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2011 року у справі № 4-1807/11, ухвали апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2012 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2012 року.

4 лютого 2014 року Реєстратором прийнято рішення № 10617880 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яке мотивовано тим, що постановою від 28 листопада 2011 року Сихівського районного суду м. Львова, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 10 липня 2012 року не скасовано постанову, якою накладено арешт на майно ОСОБА_2

Не погоджуючись із даним рішенням, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про безпідставність відмови Реєстратора, оскільки йому було надано всі необхідні документи для реєстрації припинення арешту майна позивача

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2014 року, зазначив, що приписи Кримінально-процесуального кодексу України стосуються учасників кримінального провадження і не вирішення у ході такого у належний спосіб питання про звільнення з-під арешту майна позивача не може свідчити про протиправність оскаржуваного у рамках даної справи рішення Реєстратора про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач оскаржує рішення Реєстратора від 4 лютого 2014 року № 10617880 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямування на забезпечення визнання та захисту державою таких прав регулює Закон України від 1 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон N 1952-IV).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону N 1952-IV (в редакції від 1 січня 2014 року, що була чинна на момент виникнення спірних відносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 9 Закону N 1952-IV встановлено, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом);

відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень;

відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

8 1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Отже, аналізуючи положення статті 9 Закону N 1952-IV, якою передбачені права та обов'язки державного реєстратора, колегія суддів зазначає, що державний реєстратор лише встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, і не вправі надавати правову оцінку наданим йому судовим рішенням, тлумачити їх чи роз'яснювати.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону N 1952-IV державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Пунктом 4 частини першої статті 24 Закону N 1952-IV передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало те, що в постанові Сихівського районного суду м. Львова від 28 листопада 2011 року, в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 17 січня 2012 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2012 року відсутні дані про припинення або скасування чинності арешту.

З матеріалів справи вбачається, що вищенаведеними судовими рішеннями лише скасовано постанову старшого слідчого в ОВС ПМ ДПА у Львівській області Трофімчука Р.Л. від 9 березня 2011 року про порушення відносно позивача кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України, однак арешт, що був накладений на майно ОСОБА_2, скасовано не було.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 2 Закону N 1952-IV обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Як вже зазначалось, частиною другою статті 9 Закону N 1952-IV передбачено, що державний реєстратор встановлює наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону.

Частиною 17 статті 236-8 Кримінально-процесуального кодексу УРСР (що був чинним на момент виникнення спірних відносин) набрання законної сили постановою судді про скасування постанови про порушення справи тягне за собою скасування запобіжних заходів, повернення вилучених речей та поновлення прав, щодо яких на час досудового слідства встановлювались обмеження.

Відповідно до частини шостої статті 126 Кримінально-процесуального кодексу УРСР накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Таким чином, оскільки судовими рішеннями арешт скасований не був, отже Реєстратором було встановлено наявність обтяження на майно позивача.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку щодо правомірності оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в ньому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Керуючись статтями 222, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.