Справа № 820/11568/15
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 р. Справа № 820/11568/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бершова Г.Є.

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Кудіної Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2016р. по справі № 820/11568/15

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області третя особа Державна казначейська служба України

про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, третя особа - Державна казначейська служба України, в якій, після уточнення позовних вимог, просить суд визнати бездіяльність відповідача щодо не виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та не виплати грошової компенсації за всі не використані дні щорічних відпусток - противоправною; стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, а саме за 14 років; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за всі не використані дні щорічних відпусток, а саме за 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008, 2009, 2010, 2013, 2015 роки; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки належних позивачеві коштів по виплаті на день звільнення по день фактичного розрахунку; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 000 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пов'язанні з розглядом справи, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 22 048 гривен.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що ОСОБА_1 з 2003 року по 05.11.2015 року працювала в органах та підрозділах Головного управління МВС України в Харківській області.

Відповідно до наказу № 594 о/с від 05.11.2015 року Головного управління МВС України в Харківській області 06.11.2015 року ОСОБА_1 була звільнена у запас Збройних Сил за пунктом 64 "Г" (через скорочення штатів) відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Під час звільнення з нею не провели остаточний розрахунок та відповідно до листа за вих.№7/Б-2аз від 20.11.2015 Головного управління Національної поліції в Харківської області зазначили, що повідомити конкретну дату виплати позивачеві одноразової допомоги не можливо.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2016 року позовні вимоги було задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні.

Зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі встановленому ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову скасувати в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Протокольною ухвалою суду замінено відповідача на Ліквідаційну комісію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Відповідно до статті 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 наказом ГУМВС України в Харківській області від 05.11.2015 року № 594 о/с звільнена за ст. 64 «Г» (через скорочення штатів). На час звільнення ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною.

Встановлено, що відпустка по догляду за дитиною з 30.03.2015 року по 30.09.2015 року без збереження заробітної плати була надана на підставі наказу ГУМВС від 06.06.2015 р. № 199 о/с.

Також, відпустка по догляду за дитиною з 01.10.2015 року по 01.04.2016 р. без збереження заробітної плати була надана на підставі наказу ГУМВС від 20.10.2015 року № 564 о/с.

07.11.2015 року набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію».

Пунктом 8 прикінцевих та перехідних положень визначено, що з дня опублікування Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, відповідно до наказу № 594 о/с від 05.11.2015 Головного управління МВС України в Харківській області 06.11.2015 ОСОБА_1 була звільнена у запас Збройних Сил за пунктом 64 "Г" (через скорочення штатів) відповідно до пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно з наказом позивачеві повинні були виплатити одноразову вихідну грошову допомогу за 14 років 08 місяців служби.

19.11.2015 року позивач отримав лист (вих. № 7/14970 від 06.11.2015), в якому було зазначено, щоб вона прибула до кабінету № 354 УКЗ ГУМВС України в Харківській області для отримання належних їй документів та проведення з нею остаточного розрахунку.

20.11.2015 позивач прибула до вказаного кабінету, але з нею не було проведено розрахунку та на момент звернення до суду вихідну грошову допомогу за 14 років 08 місяців та грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток не виплачено.

Того ж числа ОСОБА_1 написала заяву, щоб з нею провели остаточний розрахунок.

Відповідно до листа за вих. № 7/Б-2аз від 20.11.2015 Головного управління Національної поліції в Харківської області зазначено, що повідомити конкретну дату виплати позивачеві одноразової допомоги неможливо.

Позивач не погодився із такими діями відповідача та звернувся до суду.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що вимоги позивача є частково правомірними та такими, що частково ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, а тому підлягають частковому задоволенню.

У доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 Закону України "Про відпустки" передбачена грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки, так, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічних відпусток. Але вказана грошова компенсація позивачу під час звільнення не нарахована та не виплачена. Також зазначає, що оскільки з вини відповідача не була виплачена позивачу вихідна одноразова грошова допомога, то відповідно до ст.117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також зазначає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки вона зазнала душевних переживань, погіршення здоров'я та вимушених змін у її життєвих стосунках. Також, що у постанові суду першої інстанції не взято до уваги вимоги позивача щодо компенсації судових витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Колегія суддів частково не погоджується із рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Щодо вимоги позивача про виплату грошової компенсації за всі невикористані щорічні відпустки колегія суддів зазначає таке.

Так, статтею 18 Закону України «Про міліцію», який діяв на час звільнення ОСОБА_1, встановлено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з п.56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, яке було чинним на час звільнення позивача, особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивача звільнено 06.11.2015 року, то її вимоги щодо виплати грошової компенсації за всі невикористані щорічні відпустки є необгрунтованими.

Посилання позивача на КЗпП України та Закон України "Про відпустки" колегія суддів до уваги не приймає, оскільки статтею 18 Закону України "Про міліцію" чітко визначено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, тобто норми даного Закону та Положення є спеціальними нормами, які мають застосовуватись до спірних правовідносин.

Щодо компенсації за невикористану відпустку у 2015 році, то відповідно до законодавства (ст. 75 КЗпП) щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік. Позивач в 2015 році фактично працювала лише З місяці, тому не набула права на відпустку у 2015 році.

Стосовно вимоги про виплату моральної шкоди колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не зазначено, в чому безпосередньо полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні даної позовної вимоги.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції має керуватися статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою постанова та ухвала складаються, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при прийнятті постанови чи ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок.

З матеріалів справи вбачається, що позивач також заявляв вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки належних позивачеві коштів по виплаті на день звільнення по день фактичного розрахунку та стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме витрати на правову допомогу в розмірі 22 048 грн.

Однак, в порушення зазначених вимог процесуального законодавства, відмовляючи у резолютивній частині судового рішення у задоволенні цих вимог, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки спірним правовідносинам із посиланням на норми матеріального права, якими вони регулюються, не навів вмотивованого висновку по суті заявлених вимог із зазначенням мотивів, з яких він виходив, та положення закону, яким він керувався при прийнятті постанови.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам в цій частині, колегія суддів виходить з такого.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки належних позивачеві коштів по виплаті на день звільнення по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що виплата працівникові його середнього заробітку здійснюється за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а оскільки на момент звернення позивача із даним позовом до суду із ним не було проведено остаточного розрахунку, то дана вимога є передчасною, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу в розмірі 22 048 грн., колегія суддів зазначає, що дана вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 статті 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною 3 даної норми встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Статтею 90 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Колегією суддів встановлено, що адвокат позивача витратив на представництво інтересів позивача в судах 2 години.

Із чотирьох позовних вимог позивачу задоволено одну - визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області щодо не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі встановленому ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином, позивачу необхідно компенсувати витрати на правову допомогу у розмірі 275,60 грн. (1378,00 грн.*2*0,4:4).

Щодо компенсації витрат на правову допомогу в частині попереднього опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів та їх отримання для справи, підготовки процесуальних документів по справі колегія суддів зазначає, що вимоги щодо компенсації в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними та необгрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2016 року по справі №820/11568/15 підлягає частковому скасуванню відповідно до вимог статті 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2016р. по справі № 820/11568/15 скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме витрат на правову допомогу в розмірі 22 048 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у розмірі 275,60 грн. (двісті сімдесят п'ять гривень 60 копійок).

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.01.2016 року по справі №820/11568/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Бершов Г.Є.
Судді Ральченко І.М. Катунов В.В.
Повний текст постанови виготовлений 09.03.2016 р.