Справа № 826/28089/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2016 року № 826/28089/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Прокуратури Київської області
про визнання протиправним та скасування наказу від 20.01.2015, поновлення на роботі
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Київської області про визнання протиправним та скасування наказу від 02.12.2015 № 2174к в частині, поновлення на посаді прокурора відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Київської області, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04.12.2015 по 25.12.2015 у розмірі 10976грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ прийнято з порушенням ст. 40, 42 Кодексу законів про працю України, оскільки фактично скорочення штату не відбулось та після подання позивачем рапорту про переведення на іншу посаду на таку посаду було призначено іншу особу.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 на час виникнення спірних правовідносин проходив службу на посаді прокурора відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Київської області.

Наказом прокуратури Київської області від 02.12.2015 № 2174к ОСОБА_1 відповідно до вимог п. 3 ч. 1ст. 11, пп. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» звільнено з посади прокурора відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Київської області відповідно до вимог п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставою для прийняття такого наказу також слугували наказ Генерального прокурора України №46ш від 15.07.2015, попередження про звільнення від 02.10.2015.

Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Відповідно до п. 3 ч. 1ст. 11 Закону України «Про прокуратуру» керівник регіональної прокуратури: призначає на посади та звільняє з посад прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

Згідно з пп. 4 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII "Прикінцеві положення" цього Закону: прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Враховуючи, що оскаржений наказ прийнято прокурором Київської області, отже такий наказ прийнято уповноваженою особою.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади у разі: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Судом встановлено, що наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 №46ш у структурі та штатному розписі Прокуратури Київської області скорочено 168 посад, серед яких посада, яка обіймав позивач. Зазначеним наказом утворено відділ підтримання державного обвинувачення в суді, у якому скорочено одну посаду.

Оскільки зміни в штатному розписі відбулись у зв'язку з набранням чинності Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним у спірних правовідносинах, отже суд вважає, що в даному випадку наявні зміни в організації в розумінні ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (частина перша ст. 49-2 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Судом встановлено, що позивача попереджено про наступне вивільнення 02.10.2015, в якому зазначено, що на час попередження вакантні посади відсутні.

В матеріалах справи наявні рапорти позивача про призначення його на посаду прокурора відділу підтримки державного обвинувачення в суді в порядку переведення з відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді від 17.07.2015 та про переведення на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при проведенні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази, що такі рапорти надавались позивачем для погодження.

Щодо доводів позивача, що до відділу підтримання державного обвинувачення було переведено ОСОБА_2, яка має меншу кваліфікацію, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до вказаного відділу призначено 22.07.2015 ОСОБА_2, яка обіймала посаду старшого прокурора прокуратури Київської області з питань правового забезпечення та яку також було скорочено.

Отже, станом на 02.10.2015 (час попередження позивача про звільнення) вказана посада не була вакантною.

Крім того, відповідач вказує, що у роботі позивача було виявлено низку недоліків, як-то: із 25 апеляційних скарг підготовлено лише чотири та не внесено жодної касаційної скарги; із 24 листів, направлених підпорядкованим прокурорам позивачем не підготовлено жодного; будучи зональним прокурором позивач не ініціював внесення апеляційної скарги на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області, де судом не призначено покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України; апеляційні скарги на судові рішення Обухівського районного суду Київської області внесено лише за вказівкою Генеральної прокуратури України іншими прокурорами відділу; позивачем не ініційовано та не внесено змін та додаткового обґрунтування до інших апеляційних та касаційних скарг, про що вказано у довідці Генеральної прокуратури України.

Доказів на спростування викладеного вище позивачем не надано.

Законодавчо не встановлений обов'язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати позивачу певну посаду, власник або уповноважений орган зобов'язаний запропонувати вакантні посади.

Враховуючи, що відповідач вказує на наявність недоліків позивача під час роботи на посаді прокурора відділу організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді прокуратури Київської області, оскільки матеріалами справи підтверджено відсутність вакантних посад на час попередження позивача про звільнення, отже суд не вбачає порушення відповідачем норм ст. 49-2 кодексу законів про працю України при прийнятті оскарженого наказу.

Відповідно до ст. 28 Закону України «Про прокуратуру» добір кандидатів на посаду прокурора здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим частинами першою та п'ятою статті 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог цього Закону.

Кожен, хто відповідає встановленим вимогам до кандидата на посаду прокурора, має право звернутися до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Позивач, який не позбавлений права на участь у доборі кандидатів на посаду прокурора.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З огляду на викладенне, рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу та поновлення на роботі, отже, як наслідок, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі, суд зазначає наступне.

Наявність моральної шкоди позивач обґрунтовує погіршенням стану здоров'я (головний біль та погіршення сну) та неможливістю реалізувати своє бажання проживати у місті Києві.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та доповненнями) при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності дій відповідача та наявності причинового зв'язку між шкодою та діями відповідача, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж позовних вимог та з системного аналізу положень законодавства України і доказів, наявних у матеріалах справи, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда