Справа № 212/313/16-а
Суддя: Дехта Р. В.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/313/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, в складі головуючого судді Дехта Р.В., за участю секретаря Більченко Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання рішення незаконним та зобовязання вчинити дії, -

Встановив:

21 січня 2016 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з зазначеним позовом до відповідача для захисту прав на пенсійне забезпечення з тих підстав, що 25 грудня 2015 року позивачем було подано документи на призначення пенсії за віком до Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста ОСОБА_2, як громадянину який працював в районах Крайньої Півночі.

Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районні міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком, з тих мотивів, що у позивача недостатньо стажу роботи в районах Крайньої Півночі, згідно з Угодою про гарантії прав громадян держав- учасниць Співдружності Незалежних Держав в частині пенсійного забезпечення від 12 березня 1992року та Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що враховуючи те, що він пропрацював 8років і 2 місяці в умовах Крайньої Півночі, його пенсійний вік повинен бути скороченим на 2 роки і 8 місяців від загально прийнятого пенсійного віку, на підставі викладеного та враховуючи положення ст.1 п.3 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення, ст.28 п.1.6 Закона Російської Федерації « О трудових пенсиях в Российской Федерации», Законом України «Про пенсійне забезпечення», та Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року №6-рп/2007, №10/рп від 22 травня 2008року.

В судовому засіданні позивач, позов підтримав, зазначив обставини, що вказані у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, послався на обставини, що зазначенні у запереченнях проти позову.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Предметом спору у даній справі є рішення відповідача, що викладене в листі 06 січня 2016 року №168/08/18 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку як такій, що відпрацювала в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них районах.

Зазначене рішення відповідача обґрунтовано відсутністю у позивача необхідного для цього стажу роботи у вказаних районах 15 років, станом на дату звернення, що зумовлено ст.1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993р. (далі - Тимчасова Угода).

Зі змісту адміністративного позову вбачається, що позивач фактично просить призначити йому пенсію за віком у відповідності до Закону Російської Федерації "О трудових пенсиях в Российской Федерации", та вважає, що набуває право на призначення пенсії при відсутності необхідного стажу роботи у районах Крайньої Півночі.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість позовної заяви, покладених суб'єктом владних повноважень в основу спірних правовідносин на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне.

Статтею 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788) передбачений порядок призначення пільгових пенсій особам, які мали право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію цього Закону. За цією нормою особам, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених раніше діючим законодавством, пенсії за віком призначаються на таких умовах: а) особам, які мають на день введення в дію цього Закону повний стаж на зазначених роботах, що давав право на пенсію на пільгових умовах, пенсії в розмірах, передбачених цим Законом, призначаються відповідно до вимог за віком і стажем, встановлених раніше діючим законодавством; б) особам, які не мають повного стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, вік, необхідний для призначення пенсії відповідно до статті 12, знижується пропорційно наявному стажу в порядку, передбаченому статтями 13 - 14 цього Закону, виходячи з вимог цього стажу, встановлених раніше діючим законодавством.

Частиною 4 статті 1 Закону № 1788 передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі" (далі - Указ від 10 лютого 1960 року), постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Згідно частини 6 статті 6 Угоди про гарантії прав держав - учасниць СНД в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, укладеної між Україною та Росією для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсій на пільгових умовах та вислугу років, громадянам держав - учасниць угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також за час на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Відповідно до абзаців 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн від 14 січня 1993 року трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв'язку з трудовою діяльністю на територіях обох держав, взаємно визначається державами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Відповідно до ст. 1 Тимчасової Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993р. (далі - Тимчасова Угода) громадяни ОСОБА_4, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненні 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років.

Громадянам ОСОБА_4, що домовляються, які працювали як у районах Крайньої Півночі, так і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, один рік роботи в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, зараховується за дев'ять місяців роботи у районах Крайньої Півночі.

У випадках, коли законодавством однієї з ОСОБА_4, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Статтею 7 Федерального Закону "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" № 173-ФЗ від 17.12.2001 року передбачено, що право на трудову пенсію по старості мають жінки, які досягли віку 60 років, за наявності страхового стажу не менше п'яти років.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 28 Федерального Закону Російської Федерації "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" визначено, що трудова пенсія по старості призначається раніше досягнення віку, встановленого статтею 7 цього Закону, наступним громадянам: чоловікам після досягнення віку 55 років і жінкам після досягнення віку 50 років, якщо вони пропрацювали не менше 15 календарних років в районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років в прирівняних до них місцевостях і мають страховий стаж відповідно не менше 25 і 20 років. Абзацом 2 ч.1 ст28 даного Закону передбачено, що громадянам, які працювали як у районах Крайньої Півночі, так і в прирівняних до них місцевостях, трудова пенсія встановлюється за 15 календарних років роботи на Крайній Півночі. При цьому кожен календарний рік роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, вважається за дев'ять місяців роботи в районах Крайньої Півночі.

Абзацом 3 ч.1 ст.28 Федерального Закону РФ встановлено, що громадянам, які пропрацювали в районах Крайньої Півночі не менше 7 років 6 місяців, трудова пенсія призначається зі зменшенням віку, встановленого статтею 7 цього Закону, на чотири місяці за кожен повний календарний рік роботи в цих районах. При роботі в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також в цих місцевостях і районах Крайньої Півночі застосовується положення абзацу другого цього підпункту.

Згідно ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач працювала в районах Крайньої Півночі менше 15 років, що підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_1., а тому призначити останньому пенсію за віком, як особі, яка працювала на Крайній Півночі і має для цього достатній стаж роботи немає законних підстав, оскільки основною вимогою призначення цієї пенсії є наявність календарного стажу роботи в районах Крайньої Півночі не менше 15 календарних років або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі.

У відповідності зі ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Міжнародні договори України, які набрали чинності у встановленому законом порядку та встановлюють інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідних актах законодавства України, мають перевагу над внутрішньодержавними законодавчими актами.

Таким чином, з наведеного випливає, що міжнародні договори, які пройшли ратифікацію, за своєю юридичною силою є вищими від національних законів.

Згідно ч.6 ст.9 КАС України якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

На теперішній час гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, у галузі пенсійного забезпечення передбачені Тимчасовою Угодою між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі у галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року.

Основним принципом цього договору є те, що держави домовились між собою про збереження пенсійних прав громадян, які працюють на територіях цих держав. Визначальним є застосування законодавства тієї держави, де особа проживає. Ця держава несе всі витрати на пенсійне забезпечення незалежно від місця, де набутий трудовий стаж.

Отже, основним принципом пенсійного забезпечення за Угодою є територіальний принцип, якій суттєво відрізняється від принципу інших міжнародних договорів - пропорційного принципу, коли кожна держава несе фінансову відповідальність за періоди роботи, набуті на її території.

Ні Конституцією України, ні законами України не встановлено право громадян на призначення пенсії за віком у відповідності до законів іноземних держав.

Згідно з статтею 4 Угоди при обчисленні пенсії або її частини, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, до 1 січня 1991 року, на підставі статті 1 цієї Тимчасової Угоди на території України визначення загального трудового стажу роботи, середньомісячного заробітку і розміру пенсії здійснюється згідно з її законодавством.

Частиною 3 ст. 1 Угоди, передбачені випадки, коли законодавством однієї з ОСОБА_4, що домовляються, передбачені більш пільгові умови і норми пенсійного забезпечення громадян, які працювали у районах Крайньої Півночі і у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, при призначенні пенсії по старості (за віком) на території даної держави застосовується чинне законодавство цієї Сторони.

Згідно з положеннями Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації, пенсійне забезпечення громадян здійснюється відповідно до законодавства держави, на території якої вони проживають. Усі витрати на пенсійне забезпечення несе держава, яка його надає.

Суд не приймає посилання позивача на те, що відповідно ч. 3 ст. 1 Тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення від 15 січня 1993 року застосуванню підлягає ст. 28 Федерального Закону "О трудовых пенсиях в Российской Федерации" № 172-ф3 від 17 грудня 2001 року, оскільки ч. 3 ст. 1 зазначеної Тимчасової угоди не передбачає можливість застосування зазначеного закону на території України.

Суд наголошує, що при призначенні пенсій застосовуються норми чинного законодавства тієї держави, на території якої особа проживає і звертається за призначенням пенсії, тобто, при призначенні пенсії позивачу повинен застосовуватись чинний Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зазначенні висновки суду узгоджуються з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною, зокрема, у рішеннях від 28 листопада 2013 року № К/800/7834/13 (2а-220/11), від 30 січня 2014 року № К/800/39436/13 (427/1500/13-а).

ОСОБА_1 звертався з заявою про призначення пенсії до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районні міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (на території даної держави). Більш пільгових умов для призначення пенсії позивачу, крім тих, що визначені в Угоді, чинним законодавством України (цієї сторони) не встановлено. Отже, відповідачем правомірно застосовано вимоги ч. 1. ст. 1 Угоди.

При винесенні рішення, що викладено в листі 06 січня 2016 року №168/08/18 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку як такій, що відпрацювала в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них районах, відповідач, керувався нормами законодавства про пенсійне забезпечення, відмова позивачу в призначенні пенсії є правомірною, протиправність в діях відповідача відсутня.

На підставі наведеного, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 86, 159-162, КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволення позовних вимог ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним рішення Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районні міста ОСОБА_2 Дніпропетровської, що викладено в листі за №168/08/18 від 06 січня 2016 року про відмову позивачеві в призначення пенсії на пільгових умовах, відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобовязання Управління пенсійного фонду України в Жовтневому районні міста ОСОБА_2 Дніпропетровської прийняти нове рішення, яким призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах, відмовити.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови у повному обсязі складено 06 березня 2016 року.

Суддя: Р. В. Дехта