Справа № 216/197/16-а
Суддя: Мясоєдова О. М.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 216/197/16-а
Провадження №2-а/216/31/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді - Мясоєдової О.М.,

за участю секретаря - Усік М.О.,

представника відповідача - Лементарьової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправними та зобов'язання до виконання певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області щодо відмови в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання, передбачене в листі від 8 грудня 2015 року за № 3157/11 -27, та просив зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання йому, як судді у відставці, - в розмірі 27 284 грн. 40 коп., на підставі довідки апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року про заробітну плату, та зійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з правом на перерахунок в наступному щомісячного довічного грошового утримання йому, як судді у відставці, у зв'язку зі зміною розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; стягнути на його користь сплачений судовий збір з відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 788-УІІІ він був звільнений з посади судді апеляційного суду Дніпропетровської області у відставку.

Відповідно до вказаної постанови Верховної Ради України, наказом голови апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року за № 262/к його було відраховано зі штату суду, а 20 листопада 2015 року він звернувся до Управління Пенсійного фонду України у в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу за призначенням і виплатою йому щомісячного довічного грошового утримання від грошового утримання судді у розмірі 27 284 грн. 40 коп.

Він вважає, що до правовідносин, що виникли повинна бути застосована ст. 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 27 березня 2014 року, а в редакції Закону України за № 2453-УІ від 07 липня 2010 року це стаття 141, та в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-У111, що набрав чинності 28 березня 2015 року.

Виходячи з цього, його щомісячне довічне грошове утримання повинно виплачуватись у розмірі 90 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а саме від грошового утримання судді у розмірі 27 284,00 грн., оскільки стаж роботи на посаді судді становить 26 років 00 місяців 20 днів:

Між тим згідно листа, Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 8 грудня 2015 року за № 3157/11 - йому було відмовлено у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку з тим, що відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213 - У111 зі червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Такі дії відповідача він вважає такими, що порушують його конституційні права, є протиправними та суттєво звужують зміст і обсяг прав судді, чим порушують гарантії незалежності судді.

Позивач в судове засідання не з'явився, про явку в судове засідання був повідомлений належним чином, до початку розгляду справи, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперчувала проти задоволення позову та надала суду письмові заперечення, у яких просила його залишити без задоволення, посилаючись, що у зв'язку з тим, що п.5 «Прикінцевих положень» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213 - VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Тобто станом на день звернення позивача до управління пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу з відповідною заявою, щомісячне довічне грошове утримання не призначене з 01.06.2015, оскільки зазначений вид пенсії скасований ч. 5 «Прикінцевих положень» ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213 - VIII.

Крім того, оскільки позивач до 01.10.2011 року не звертався до Управління щодо призначення йому довічного грошового утримання в розмірі 90%, то на даний час не можна застосовувати даний відсоток.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 12 листопада 2015 року № 78-VII ОСОБА_2 був звільнений з посади судді апеляційного суду Дніпропетровськогї області, у відставку.

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної Ради України, наказом голови апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2015 року № 262/-к його було відраховано зі штату суду.

Згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, від 18 листопада 2014 року за № 07-46-с-2063 від 26.11.2015 виданої апеляційним судом Дніпропетровської області становила 27 284 грн. 40 коп.

Листом від 08 грудня 2015 року Управлінням Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області позивачу було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно ч. 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213 - VIII.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

За загальним правилом встановленим частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до вимог частини 4 статті Конституції України судді обіймають посади безстроково.

Вимогами ст. 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканість суддів гарантують Конституцією і законами України.

За загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Довічне грошове утримання суддів є однією з гарантій їх незалежності, які не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів та внесення змін до чинних, і це питання неодноразово було предметом конституційного розгляду за поданням Верховного Суду України (зокрема, рішення Конституційного Суду України від З червня 2013 року N 3-рп/2013, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Йдеться про визнання неконституційними, серед іншого, положень Закону N 3668-УІ « Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року , якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалося 80 % розміру від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддіву відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, неконституційним визнано положення статті

138 Закону N 2453-УІ ) редакції Закону N 3668-УІ щодо припинення виплат суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період робота на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії Е порядку та на умовах, передбачених законами України "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про статус народного депутата України", "Про державну службу". На цей період призначається й виплачується пенсія згідно із Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року N 3- рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд уже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року N 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013.

Зокрема, в абзаці третьому пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого Рішення від 11 жовтня 2005 року N 8-рп Конституційний Суд України зазначив, що "... конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Крім того, Конституційний Суд України в мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року N 18-рп/2011 указав, що щомісячне довічне грошове утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу (абзац четвертий пункту 3.2).

Таким чином, позивач як суддя, який набув права на відставку відповідно до наявного в нього стажу не менше 20 років, та досягнув віку відставки судді - 65 років, мав згідно частиною третьою статті 129 Закону N 2453-УІ у редакції, яка діяла до 1 січня 2015 року, положення щодо поетапного збільшення розміру суддівської винагороди до 15 мінімальних заробітних плат у 2015 році (правомірні, законні очікування) отримання при почесному видаленні з посади у відставку щомісячного довічного утримання на рівні, максимально наближеному до рівня суддівської винагороди.

Так, позивач був обраний на посаду судді 16 жовтня 1989 р., працював в період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і, який передбачав при виході у відставку право судді, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, отже на протязі 26 років 00 міс. 20 днів стажу судді він мав законні сподівання на отримання щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі.

Також слід враховувати, що з огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 8 листопада 2005 р. ( набрало законної сили 8 лютого 2006 р.) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, слід мати на увазі, що у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Порядок нарахування довічного грошового утримання, який був визначений ч. 3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 р. № 2453-УІ та, який в подальшому був змінений Законом України від 08.07.2011р. № 3668-УІ та, яким визначено 70% від грошового утримання судді, чим був знижений досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, в подальшому був Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втратив силу.

В цьому Рішенні Конституційного Суду зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч.6 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції визначеної Законом України від 08.07.2011р. № 3668-УІ суперечить ст.126 Конституції України як така, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Однак, Законом України від 27.03.2014р. № 1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову в ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни та знову знижений відсоток розрахунку до 70%, що також в котрий раз звужує зміст та обсяг визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів, що порушує положення зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13.

Окрім того, стаття 141 Закону № 2453-У1 « Про судоустрій і статус суддів» редакції закону № 192-У111 «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року, що набрав чинності 28 березня 2015 року не була практичне реалізована, оскільки також 28 березня 2015 року відповідно до Закону N 213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» частина третя статті 141 Закону N 2453-УІ набула нового змісту, згідно з яким: 1)щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; 2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Отже, чинна редакція статті 141 Закону N 2453-УІ допустила звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді знизивши розмір щомісячного довічного грошового утримання та, не передбачила право судді у відставці на перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку зі зміною розміру грошового утримання судді.

Разом з тим, вище вказаними приписами Закону N 213-УІІІ (про зміну змісту ст. 141) внесено зміни до Закону N 2453-УІ (частини третя, п'ята статті 141), що містять аналогічні за своїм змістом та сутністю положення, які вже були одного разу визнані неконституційними щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання.

При цьому ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або їх окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення (статті 150, 152 Конституції України, Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року N 15-рп/2000).

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Правове обґрунтування невідповідності пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213-УІІІ статті 8, частині першій статті 21, частині першій, пунктам 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідач Пенсійний фонд України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, послався на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213 - УІІІ, де зазначено, що з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Закон N 213-УІІІ складається з двох структурних складових (частин): перша - основна змістовна частина, що містить норми права, які мають бути інтегровані у відповідні законодавчі акти; друга - прикінцеві положення, які відповідають за процесуальний механізм імплементації першої складової, виконують функції звичайних похідних і допоміжних актів правотворчості. Прикінцеві положення не включаються до складу Закону.

Пункт 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213-УІІІ у частині скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до закону України" "Про судоустрій і статус суддів", не можна бути підставою для відмови позивачці в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 27 листопада 2015 року виходячи з наступного.

По-перше, указані положення вже були одного разу визнані неконституційними (Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013), на що зазначено вище.

По-друге, з прийняттям пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213- УІП, окрім порушення принципу правової визначеності, відбулося порушення розумної стабільності правового регулювання суспільних відносин.

Частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року "Брумареску проти Румунії" (пункт 61).

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, від 29 червня 2010 року N 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року N 10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду по правам людини. Зокрема, в рішенні від 13 грудня 2001 року у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані із виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із частини другої статті 21 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Принцип рівності окремо передбачений на конституційному рівні й щодо суддів (ст.ст.126,127,149 Конституції України) і стосується як рівності всіх працюючих: суддів, так і суддів, що отримали право на відставку.

Принцип рівності та стабільності мають бути дотримані й при матеріальному та соціальному забезпеченні суддів, ураховуючи раніше чинне правове регулювання.

Нові правила щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються: відповідно до Закону N 2453-УІ поширюються не тільки на суддів, які призначені (обрані на посаду після введення в дію нового правового регулювання (з 1 червня 2015 року), але й на тих, хто почав свою професійну діяльність на посаді судді в період дії законодавства що передбачало право на відставку не тільки за віком, але й за наявності необхідного стажу судді.

У результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213 VIII судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії/ щомісячного довічного грошового утримання після 1 червня 2015 року перебуватимуть у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року. Вказівка лише на дату написання заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян, в даному випадку - суддів (статті 8, 21 Конституції України).

Таким чином позивач, перебуваючи на посаді судді, 28 років працювала відповідно до законодавства, яке передбачало право судді на отримання щомісячного довічного грошового утримання (у розмірі до 90 % заробітної плати судді), але реалізувати своє право не може.

Однак, суддя, який набув права на відставку відповідно до наявного в нього стажу не менше 20 років, однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років залишився на посаді судді, станом на 1 червня 2015 року після написання ним заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання буде отримувати його на загальних підставах відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Натомість суддя, який набув права на відставку відповідно до існуючого в нього стажу не менше 20 років, однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років, прийняв рішення про відставку та звернувся із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання до 1 червня 2015 року, буде отримувати щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Однак, судді є рівними, адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання. Викладене підтверджує порушення приписами Закону N213-УІІІ універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 Основного Закону України, а також порушення принципів незалежності суддів, передбачених частиною першою статті, пунктами 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Крім того, згідно із частиною першою статті 83 Закону №1788-ХІІ пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку. Стосовно ж суддів діє правило: з дня досягнення пенсійного віку (пункт "а" цієї статті) або в разі наявності стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років (частина перша статті 120 Закону N 2453-УІ), хоча день призначення щомісячного довічного грошового утримання обчислюватиметься з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України. Таким чином право на щомісячне довічне утримання у розмірі 90% від грошового утримання судді позивачка отримала 1 березня 2013 року при стажі роботи суддею 25 років.

До того ж, застосування пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону N 213-УІІІ, серед іншого, має наслідком втрати суддею власного правового статусу судді у відставці, що призводить до порушення принципу правової визначеності, що є складовою верховенства права, передбаченого статтею 8 Конституції України, принципу рівності, який має універсальний характер і гарантований статтею 21 Конституції України, а також до порушення незалежності суддів, гарантованої статтею 126 Основного Закону України.

Частиною 1 ст.6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до вимог ч.І ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Згідно вимог ч.2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав. Ця Хартія складається з положень, які найкращим чином гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівню гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівня гарантій, вже досягнутих у відповідних державах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його право за законом або в більш широкому розумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, пов'язаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пунктом 6.4 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998р. зазначається, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і , які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну,повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року №(2010) 12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Отже, положення статті 47 Закону №2453 узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.) (Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року).

Вищевказаною відмовою відповідач порушив усі вищезазначені норми права, чим допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивачки, порушив її гарантії незалежності судді, знизив рівень гарантій суддів вже досягнутих раніше в нашій державі, позбавив позивачку майнових прав на отримання законного щомісячного довічного грошового утримання в сенсі вимог ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосував зворотню дію закону.

Виходячи з цього суд приходить до висновку, що факти, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини підтверджуються наявними доказами, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, а саме з моменту звернення до Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, починаючи з 20 листопада 2015 року.

Вимога позивача щодо призначення, нарахування та виплати судді к відставці щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90 %, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування підлягає лише частковому задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 була призначена пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а не відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Пенсія була поновлена за заявою позивача за віком по загальному Закону.

Тобто, ОСОБА_2 звернувся до Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо довічного грошового утримання судді 20 листопада 2015 року. Відповідно до Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VІІІ, відсоток грошового утримання судді, а саме 60 %, був зменшений з 01.01.2015 року. Нормативне регулювання грошового утримання судді в розмірі 90 % було визначено тільки до 01.10.2011 року.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 256 КАС України слід звернути постанову до негайного виконання.

Таким чином, оскільки позивач до 01.10.2011 року не звертався до відповідача щодо призначення йому довічного грошового утримання в розмірі 90%, то на теперішній час застосовувати вказаний відсоток не можна.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 8, 9, 17, 104, 105, 162, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Рішенням Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007, Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3рп/13, Європейською конвенцією з прав людини,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 до Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про визнання протиправною відмову у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20 листопада 2015 р. та зобов'язання здійснити призначення і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20 листопада 2015 року - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання, викладених в листі від 8 грудня 2015 рок за № 3157/11 - 27.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 починаючи з 20 листопада 2015 року, із розрахунку 60 % від грошового утримання судді на підставі довідки апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року № 07-46-с-2063.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 без обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, з правом на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в наступному, у зв'язку зі зміною розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп..

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови апеляційної скарги, з одночасною подачею її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Мясоєдова