Справа № 320/302/16-а
Суддя: Дараган Л. В.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 25.02.2016
Справа № 320/302/16-а
Провадження № 2-а/320/48/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2016 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого: судді Дараган Л.В.

за участю секретаря: Данчук К.В.

за участю представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в м. Мелітополі Запорізької області, адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

В адміністративному позові зазначено, що постановою в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 № 000001 від 11 січня 2016 року позивач була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155 КУпАП та піддана адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 170 гривень 00 копійок. Однак, позивач вважає, що складена постанова є неправомірною та не відповідає вимогам закону, оскільки протокол про адміністративне правопорушення складено особою, яка не уповноважена його складати. Крім того, в постанові зазначено, що позивач допустила порушення п. 17 Порядку провадження торгівельної діяльності, але такого порушення позивач не допускала та в протоколі воно не зафіксовано. Також не зазначено відомості щодо покупця-споживача та яким саме чином його права, як споживача, обмежені. До того ж, відповідачем під час прийняття оскаржуваної постанови не враховано звільнення від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) заклади громадського харчування закритого типу, які обслуговують певний контингент споживачів з торговельною площею до 20 кв. м (крім автозаправних станцій). Позивач просить суд задовольнити позов, визнати протиправною та скасувати постанову в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення № 000001 від 11 січня 2016 року.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що оскаржувана постанова відповідача є незаконною та не відповідає вимогам чинного законодавства. Крім того, будь-якого обмеження прав споживача з боку позивача допущено не було, жодних скарг з цього приводу не надходило, а обладнання для розрахунків електронними платіжними пластиковими засобами, яке було встановлене в магазині, було вилучено ПАТ КБ «ПриватБанк» як невідповідне критеріям ефективності банку.

В судове засідання відповідач не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та письмові заперечення, згідно яким, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивача безпідставні, не обґрунтовані та не законні. Так, позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155 КУпАП, оскільки в ході позапланової перевірки, яка була проведена на підставі звернення споживача ОСОБА_4, було зафіксовано порушення вимог чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів, а саме обмеження суб'єктом господарювання використання споживачами під час здійснення ними розрахунків за придбані товари електронних платіжних засобів, приймання до сплати яких, відповідно до законодавства, є обов'язковим. Також зазначає, що в їх діях відсутні правопорушення вимог чинного законодавства, оскільки, відносно позивача уповноваженою на те посадовою особою був складений протокол про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якого було винесено законну й обґрунтовану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та покладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу. При цьому зазначення в оскаржуваній постанові порушення позивачем п. 17 Порядку провадження торгівельної діяльності не заперечує, зазначаючи про те, що це технічна помилка, насправді позивачем допущено порушення п. 21 Порядку провадження торгівельної діяльності, як про це зазначено в протоколі про адміністративне правопорушення. Тому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги і заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, прокурорським наглядом, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу або протест без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі продукції та форм її оплати. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту, у будь-який спосіб обмежувати використання ним електронних платіжних засобів, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов'язаний приймати їх до сплати.

Як встановлено в судовому засіданні, постановою в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 № 000001 від 11 січня 2016 року позивач була притягнута до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155 КУпАП та піддана адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 170 гривень 00 копійок.

Підставою для винесення зазначеної постанови стало те, що 29 грудня 2015 року головним спеціалістом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_5 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 000052, згідно якого, ОСОБА_2, фізична особа-підприємець, 29 грудня 2015 року у магазині «Візит», розташованому за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 111-а, о 12 годині 30 хвилин порушила п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, а саме: обмежувала використання споживачами, під час здійснення ними розрахунків за придбані ними товари, електронних пластичних засобів, приймання до сплати яких, відповідно до законодавства є обов'язковим. Суб'єктом господарювання використовуються реєстратори розрахункових операцій.

Разом з цим, згідно акту перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 000134 від 29 грудня 2015 року, проведено перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у магазині «Візит», розташованому за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 111-а. в ході проведення перевірки встановлено, що суб'єктом господарювання обмежено використання споживачами, під час здійснення ними розрахунків за придбані ними товари, електронних пластичних засобів, приймання до сплати яких, відповідно до законодавства є обов'язковим. Суб'єктом господарювання використовуються реєстратори розрахункових операцій. Також в акті зазначено посилання на нормативний акт, вимоги якого порушені, ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833.

Так, за змістом наведених вище норм вбачається, що для притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил торгівлі, а саме за ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, є вчинення громадянами, які займаються підприємницькою діяльністю, відповідного правопорушення, тобто обмеження використання споживачем електронних платіжних засобів, якщо відповідно до законодавства продавець (виконавець) зобов'язаний приймати їх до сплати.

Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що позивач під час проведеної перевірки обмежила споживача або споживачів у використанні електронних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за придбані товари, відповідачем суду не надано. Відсутні такі докази й в матеріалах справи. Натомість, наявні в матеріалах справи докази, зокрема протокол про адміністративне правопорушення та акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів, свідчать лише про відсутність відповідного обладнання для використання спеціальних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за продані товари, а не про відмову у використанні конкретним споживачем таких електронних платіжних засобів під час здійснення розрахунків за придбані ним товари. На підтвердження цих обставин свідчить й те, що ані в протоколі, ані в акті перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів не зазначено жодних відомостей як про споживача, права якого обмежено, так і про будь-якого свідка або жодну іншу особу, які перебували під час перевірки в приміщенні магазину.

Також, суд приймає до уваги, що згідно тексту оскаржуваної постанови, в ній зазначено, що у ході перевірки 29 грудня 2015 року (акт № 000134) встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 порушила п. 17 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, що є складом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КУпАП, а саме: обмежує використання споживачами, під час здійснення ними розрахунків за придбані ними товари, електронних пластичних засобів, приймання до сплати яких, відповідно до законодавства є обов'язковим. Суб'єктом господарювання використовує реєстратор розрахункових операцій. Матеріали перевірки розглянуті за участю ОСОБА_2. Протокол про адміністративне правопорушення № 000052 додається.

Проте, інші наявні в матеріалах справи докази свідчать, що жодних порушень, передбачених п. 17 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, в діях позивача встановлено не було, натомість всі виявлені факти, на думку особи, яка здійснювала перевірку та складала протокол про адміністративне правопорушення, вказували на порушення ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833.

При цьому не можуть бути прийняті судом до уваги посилання відповідача на те, що вказані вище розбіжності в постанові по справі про адміністративне правопорушення є технічною помилкою, насправді позивачем порушено п. 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торгівельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2006 року № 833, як про це вірно зазначено в описі діяння, а оскільки положеннями КУпАП не передбачено можливості виправлення технічних помилок, тому винесена відповідачем постанова є такою, що відповідає вимогам КУпАП. Так, вказані посилання відповідача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, оскільки, згідно вимог ст. 283 КУпАП України, постанова по справі про адміністративне правопорушення має містити, серед іншого, опис обставин, установлених при розгляді справи. Тому вбачається, що у разі зазначення в постанові інших, відмінних від достеменно встановлених при розгляді справи, обставин (навіть й у зв'язку із допущеною технічною помилкою), вказану постанову не можна вважати такою, що відповідає вимогам ст. 283 КУпАП.

Крім того, частиною 1 статті 155 КУпАП передбачено відповідальність за порушення правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг працівниками торгівлі, громадського харчування та сфери послуг, громадянами, які займаються підприємницькою діяльністю.

Адміністративна відповідальність за вказане порушення може мати місце тільки за наявності в діях особи вини, як суб'єктивної сторони правопорушення, яка характеризується направленістю дій на умисне чи з необережності порушення правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг працівниками торгівлі, громадського харчування та сфери послуг, громадянами, які займаються підприємницькою діяльністю.

Проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вини позивача, пов'язаної із порушенням правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг, відповідачем суду надано не було.

Так, згідно наданих позивачем актів прийому-передачі обладнання для розрахунків електронними платіжними засобами, в магазині, де здійснює підприємницьку діяльність фізична особа-підприємець ОСОБА_2, був встановлений відповідний термінал для використання платіжних карток в якості платіжних засобів в торгівельних підприємствах, однак, в подальшому зазначений термінал був вилучений ПАТ КБ «ПриватБанк» як такий, що не відповідає критеріям ефективності банку (3000 гривень на місяць).

Отже, з урахуванням викладеного вище, вбачається, що можливість використання обладнання для розрахунків електронними платіжними засобами відсутня в магазині, де здійснює підприємницьку діяльність позивач, з причин, що не залежали від позивача як фізичної особи-підприємця, а саме, у зв'язку із вилученням відповідного обладнання банком як неефективного, що підтверджується встановленими під час судового розгляду доказами, а тому суд приходить до висновку, що у діях позивача відсутня вина, як обов'язкова ознака складу адміністративного проступку, у будь-якій її формі, направлена на порушення правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг.

Крім того, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, загальна площа нежитлової будівлі, яка розташована за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 111-а, складає 36,1 кв. м.

Згідно свідоцтва платника єдиного податку та договору безоплатного користування приміщенням, фізична особа підприємець ОСОБА_6 здійснює господарську діяльність також за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 111-а, для чого використовує частину магазину «Візит», розташованого за цією адресою, площею 16,1 кв. м.

Тобто, вбачається, що позивач для здійснення своєї підприємницької діяльності використовує в приміщенні магазину «Візит», який розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Комунарів, 111-а, лише частину магазину, площею 20 кв. м. В зв'язку із цим позивач, на підставі положень п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) з використанням спеціальних платіжних засобів» від 29 вересня 2010 року № 878, звільнена від обов'язкового приймання спеціальних платіжних засобів для здійснення розрахунків за продані товари (надані послуги) як суб'єкт господарювання з торговельною площею до 20 кв. м.

Отже, за таких обставин, з урахуванням вказаних в протоколі про адміністративне правопорушення порушень, суд приходить до висновку, що позивач не належить до суб'єктів адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КУпАП.

Крім того, суд звертає увагу й на ту обставину, що положеннями ст. 254 КУпАП визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Так, згідно ст. 244-4 КУпАП, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням законодавства про захист прав громадян-споживачів (ст.ст. 155, 155-2, ч. 2 ст. 156, ст.ст. 156-1, 156-2, 156-3, 167 КУпАП стосовно правопорушень під час реалізації продукції промисловими підприємствами громадянам-споживачам (крім правопорушень щодо лікарських засобів та порушень санітарних норм), ст. 168-1 КУпАП (крім правопорушень щодо лікарських засобів та порушень санітарних норм), ст.ст. 168-2, 170 КУпАП стосовно правопорушень під час транспортування, зберігання і використання продукції, призначеної для реалізації громадянам-споживачам (крім правопорушень щодо лікарських засобів та порушень санітарних норм), ст. 188-2 КУпАП).

Однак, при цьому, уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів мають право складати протоколи про правопорушення, вичерпний перелік яких зазначений в ст. 255 КУпАП. Відповідно до вимог цієї статті, посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, мають право складати протоколи за правопорушення, передбачені ст.ст. 42-2, 156, 164-6, 164-7 КупАП. А повноваження щодо складання протоколів про правопорушення, передбачені ст. 155 КУпАП, надані виключно уповноваженим на те посадовим особам органів внутрішніх справ (Національної поліції).

Тобто, вбачається, що за наведених вище обставин посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, не мають права згідно ст. 255 КУпАП складати протоколи про адміністративні правопорушення, а тому протокол про адміністративне правопорушення № 000052 від 29 грудня 2015 року, який був складений відносно позивача головним спеціалістом Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_5, є таким, що складений не вповноваженою на те відповідно до вимог закону посадовою особою.

При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на складення протоколу про адміністративне правопорушення уповноваженою на те згідно ОСОБА_7 з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затвердженої наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 22 травня 2012 року № 601, посадовою особою, оскільки такі посилання відповідача є необґрунтованими і такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України. Так, за приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому, згадана відповідачем ОСОБА_7, яка є підзаконним нормативним актом, містить положення, які суперечать нормам закону КУпАП, а тому застосуванню підлягають норми того акта, що має більш високу юридичну силу, тобто закону КупАП як нормативно-правового акту, що наділений верховенством і вищою юридичною силою.

Проте, відповідач під час розгляду справи та винесення оскаржуваної постанови всупереч вимогам п. 2 ст. 278 КУпАП, якими визначено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення, на наведені вище обставини належної уваги не звернув та зазначені обставини не з'ясував.

Тобто, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вини позивача, пов'язаної із порушенням правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг працівниками торгівлі, громадського харчування та сфери послуг, відповідачем суду надано не було.

Так, під час розгляду справи та винесення оскаржуваної постанови, дослідженню та оцінці зі сторони відповідача під підлягали усі докази, які могли б свідчити про причетність позивача до вчинення нею адміністративного проступку та наявність вини у його діях. Але суб'єкт владних повноважень зазначені вимоги не врахував, всі обставини справи не з'ясував, винесена ним постанова ґрунтується виключно на даних протоколу про адміністративне правопорушення, в якому в графі пояснення порушника жодні пояснення позивача взагалі відсутні. Але відповідачем зазначені обставини до уваги не прийняті, при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень відповідачем не були виявлені обставини, які виключають адміністративну відповідальність, пом'якшують і обтяжують відповідальність, а також не були з'ясовані інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, з урахуванням викладеного вище, вбачається, що позивачем не вчинялось жодних порушень правил торгівлі, виконання робіт і надання послуг працівниками торгівлі, громадського харчування та сфери послуг, що підтверджується встановленими під час судового розгляду доказами, а тому суд приходить до висновку, що у діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КупАП.

При цьому судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на правомірність винесеної постанови та наявність в діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155 КУпАП, оскільки позивач жодних дій, за вчинення яких передбачена адміністративна відповідальність за зазначеною нормою, не вчиняла.

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанову в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення № 000001 від 11 січня 2016 року не можна визнати законною та обґрунтованою і встановлені в судовому засіданні докази у своїй сукупності повністю це підтверджують. Доказів, які спростовують це, відповідачем суду не надано, а повідомлені позивачем обставини не викликають жодного сумніву, тому суд вважає заявлені позивачем вимоги обґрунтованими.

Отже, суд вважає достатнім засобом захисту прав позивача скасування постанови в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення № 000001 від 11 січня 2016 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень, в зв'язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, визнання протиправною та скасування постанови в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 по справі про адміністративне правопорушення № 000001 від 11 січня 2016 року відносно позивача.

Відповідно до ст. 94 КАС України, понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 гривня 21 копійок підлягають присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 69, 71, 86, 94, 159, 161 163 КАС України, ст.ст. 7, 9, 280, 293 КУаАП, Законом України «Про захист прав споживачів»,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_2 до в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову в.о. начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області ОСОБА_3 № 000001 від 11 січня 2016 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень.

Стягнути з Державного бюджету України (за рахунок бюджетних асигнувань Інспекції з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області) на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійок.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частини постанови або якщо постанову було постановлено у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: