Справа № 723/1847/15-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 723/1847/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Яківчик І.В.

Суддя-доповідач: Білоус О.В.

02 березня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Курка О. П. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області на постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 про визнання протиправними і скасування рішень сесій Михальчанської сільської ради від 19.07.2012 року та від 22.08.2014 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Сторожинецького районного суду Чернівецької області з адміністративним позовом щодо визнання незаконними та скасування рішення № 107-13/2012 тринадцятої сесії шостого скликання Михальчанської сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області від 19.07. 2012 року «Про розгляд рекомендації постійної комісії з питань земельних відносин та охорони довкілля» і рішення № 110-30/2014, тридцятої сесії шостого скликання Михальчанської сільської ради від 22.08.2014 року «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_3 від 07.08.2014 року вх.№ 209».

Постановою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12.01.2016 року адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_2

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду клопотання про розгляд даної справи за його відсутності.

Позивач в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував в повному обсязі, та за обставин викладених в наданих письмових запереченнях, просив суд залишити її без задоволення.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до частини 4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, оскаржуваним рішенням № 110-30/2014 тридцятої сесії шостого скликання Михальчанської сільської ради від 22 серпня 2014 року «Про розгляд заяви ОСОБА_3 від 07.08.2014 року вх. № 209» було погоджено межу між земельними ділянками на АДРЕСА_1, та АДРЕСА_2, без підпису ОСОБА_2 в акті прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Із протоколу № 47 від 19.08.2014 року засідання комісії з питань земельних відносин і охорони довкілля Михальчанської сільської ради, вбачається, що оскаржуване рішення сільської ради прийнято на підставі рекомендацій вказаної комісії в протоколі, де зазначено, що межа між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проходить по металевій огорожі і не змінювалась понад 20 років. ОСОБА_2 приватизував свою землю у 1998 році, що свідчить про погодження із існуючою межею.

Із Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 (а.с.123), судом першої інстанції встановлено, що ним посвідчено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,46 га. в т.ч. на земельну ділянку № 1 призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка по лінії позначеній між літерами «Б» і «В» межує із землею ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_3 При цьому довжина межі між поворотними точками 1-2-3 складає 42 метри 44 см.

Співставляючи вказану межу із аналогічною межею, яка вказана в схемі прив'язки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (а.с.13 зв.), що наведена в акті прийомки передачі межових знаків на зберігання, який не був підписаний ОСОБА_2, що стало підставою для прийняття оскаржуваного рішення № 110-30/2014, суд першої інстанції дійшов висновку, що межа ОСОБА_2 значно скоротилася, оскільки відстань від літ «Г» до літ «Д» або між поворотними точками 10-11-12-13 складає 41 метр 83 см., що на 0,61 см. менше від аналогічної відстані вказаної в Державному акті.

Погоджуючись з правомірністю дій позивача щодо відмови від підписання відповідного акту, суд першої інстанції виходив з того, що площа на яку зменшиться земельна ділянка ОСОБА_2 визначена Державним актом, складає більше 23-х квадратних метрів, що свідчить про явне і грубе порушення права власності позивача на земельну ділянку і відповідно про неправомірність рішення Михальчанської сільської ради, Сторожинецького району від 22 серпня 2014 року «Про розгляд заяви ОСОБА_3 від 07.08.2014 року вх. № 209».

До того ж, в обгрунтування власних висновків суд першої інстанції зазначає, що вказане рішення сільської ради порушує право власності позивача також і тому, що на Схемі прив'язки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (а.с.13 зв.), вказано про наявність земель загального користування (проходу) від літ. «Г» до літ. «В», шириною 1 метр, існування якого, крім зазначеної Схеми в суді першої інстанції не доведено ніякими нормативними документами, а посилання відповідача на наявне рішення № 146-4/2011 від 14.04.2011 року (а.с.15), яким врегульовано питання щодо стежки для загального користування між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є безпідставне.

Судом першої інстанції також було встановлено, що до вказаної стежки немає підходу, а відповідно вона не може використовуватись для загального користування. Крім того вказана стежка не могла стосуватись земельної ділянки ОСОБА_3, оскільки на час прийняття зазначеного рішення, яким регулювалося виникнення стежки, земельної ділянки ОСОБА_3 не існувало, так як рішенням Сторожинецького районного суду від 21.01.2011 року, яке набрало законної сили 01.02.2011 року (а.с.24), державний акт на право власності на вказану земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_3, а також договір купівлі-продажу цієї землі та державний акт продавця ОСОБА_4 - визнано недійсними.

Також, судом першої інстанції взято до уваги обставини встановлені, постановою Сторожинецького районного суду від 23.11.2012 року (а.с.28), по справі № 2а-166/2012, які до того ж встановлювалися в т.ч. на підставі рішення Сторожинецького районного суду від 21.01.2011 року (а.с.24), що набрали законної сили і були ухвалені по спору між тими ж самими особами, відповідно до яких ОСОБА_2 має право на земельну ділянку площею 0,0492 га (0,0292 га + 0,02 га), якою він правомірно користується.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що очевидним є те, що висновки позивача про штучне створення між його приватною земельною ділянкою та сусідньою земельною ділянкою, яку сільська рада називає землею ОСОБА_3, стежки, яка має відноситися до земель запасу сільської ради, є правильними і Михальчанська сільська рада дійсно, не бажаючи вирішувати існуючий земельний спір на підставі законодавства України, а також виділяти ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,0492 га, вдалася до незаконного, документального і скритого, для землевласника, зменшення площі його власної земельної ділянки, що є неприпустимим в демократичному, правовому суспільстві.

Що ж стосується інших позовних вимог, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Оскаржуваним рішенням № 107-13/2012 тринадцятої сесії шостого скликання Михальчанської сільської ради від 19.07.2012 року «Про розгляд рекомендації постійної комісії з питань земельних відносин та охорони довкілля» (а.с.7) було вирішено земельну ділянку площею 0,56 га. в с.Михальча, що межує із земельними ділянками ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, вважати землями запасу Михальчанської сільської ради, а також вирішено, що земельна ділянка площею 0,25 га за цільовим призначенням є для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а земельна ділянка площею 0,31 га за цільовим призначенням є землями для ведення особистого селянського господарства.

В судовому засіданні суду першої інстанції представником сільської ради було визнано наявність в зазначеному рішенні помилки щодо не зазначення ОСОБА_2 як суміжного землекористувача, а зазначення ОСОБА_8 яка не є суміжним користувачем.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що позиція позивача щодо неправомірності зарахування всієї земельної ділянки площею 0,56 га до земель запасу сільської ради, без врахування інтересів інших землекористувачів, є правильною і обґрунтованою

В розрізі положень ст. 72 КАС України судом першої інстанції правомірно та обгрунтовано взято до уваги постанову Сторожинецького районного суду від 17.12.2013 року, яка набрала законної сили, по справі № 2а-172/12 за позовом цього ж позивача - ОСОБА_2 до цього ж відповідача - Михальчанської сільської ради і цієї ж третьої особи - ОСОБА_3, якою встановлено, що постановою Сторожинецького районного суду, Чернівецької області від 17.01.2012 року, по справі № 2а-4/12, в якій брали участь ті ж самі особи, які беруть участь у дійсній справі, якими були встановлені обставини щодо наявності спірних відносин між сторонами по відношенню до земельної ділянки площею 0,0492 га, цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства або, як вважає ОСОБА_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

З огляду на вказане, таке рішення суду першої інстанції, яким сільська рада, без врахування встановлених судом обставин, вирішила земельну ділянку площею 0,56 га, яка складається із двох земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,31 га для ведення особистого селянського господарства, в яку входить земельна ділянка площею 0,0492 га., щодо якої існує невирішений спір, зарахувати до земель запасу, не відповідає вимогам закону щодо права позивача на землю.

До того ж, суд першої інстанції вважає хибною позицію сільської ради, щодо відсутності спору, яка заснована на тому, що земельна ділянка яка знаходиться у власності позивача не має безпосереднього контакту із земельною ділянкою площею 0,31 га, оскільки між ними розташована земля сільської ради у вигляді проходу, через те, що схема прив'язки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (а.с.13 зв.) не являється Генеральним планом забудови села, а є виключно схемою, яка до того ж, стосується землі, що надається в приватну власність ОСОБА_3, між якою та ОСОБА_2 і існує земельний спір.

Задовольняючи позовні вимоги в даній частині, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка площею 0,0492 га, щодо якої було раніше встановлено наявність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і яка розташована між приватизованою земельною ділянкою ОСОБА_2 та віднесеною рішенням № 107-13/2012 до земель запасу сільської ради, земельною ділянкою площею 0,31 га і яка розташована безпосередньо на землях загального користування (стежці), в даний час перебуває в режимі спору. В спір, крім ОСОБА_3, включилася також і Михальчанська сільська рада Сторожинецького району, яка створивши непотрібну стежку і назвавши цю землю землею загального користування, стала стороною спору.

З огляду на встановлені обставини справи, суд першої інстанції, зважаючи на існуючий невирішений земельний спір, дійшов висновку, що всі оскаржувані рішення Михальчанської сільської ради в межах розгляду даної справи підлягають скасуванню.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 19 Конституції України, відповідно до яких правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципами земельного законодавства, в розрізі положень ст. 5 Земельного кодексу України, визнано: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; забезпечення гарантій прав на землю; пріоритету вимог екологічної безпеки.

Суд першої інстанції вірно оцінив дії Михальчанської сільської ради Сторожинецького району стосовно визначення цільового призначення земельних ділянок, застосувавши положення ст. 20 Земельного кодексу України, де чітко визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Разом з тим, позиція суду першої інстанції щодо неправомірності зарахування всієї земельної ділянки площею 0,56 га до земель запасу сільської ради, без врахування інтересів інших землекористувачів, є правильною і обґрунтованою.

Органи, що вирішують земельні спори визначені ст. 158 Земельного кодексу України, зокрема це суди, органи місцевого самоврядування та центральні органи виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

В даному випадку, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

До того ж, уваги заслуговує положення ст. 103 Земельного кодексу України де визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Таким чином, з огляду на викладене колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції і не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що завданням адміністративного судочинства є захист порушених прав, свобод та інтересів осіб.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтею 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Михальчанської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області залишити без задоволення, а постанову Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 12 січня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 09 березня 2016 року.

Головуючий Білоус О.В.

Судді Курко О. П. Совгира Д. І.