Справа № 2а-16075/12/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Київ К/800/33137/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Київської регіональної митниці Державної митної служби України

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року

у справі № 2а-16075/12/2670

за позовом Дочірнього підприємства зі 100 % іноземною інвестицією «Бурда-Україна»

до Київської регіональної митниці Державної митної служби України

про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення, -

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство зі 100 % іноземною інвестицією «Бурда-Україна» (далі - ДП зі 100 % ІІ «Бурда-Україна»; позивач) звернулось до суду з позовом до Київської регіональної митниці Державної митної служби України (далі - Митниця; відповідач) про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення № 192 від 13 серпня 2012 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2013 року відмовлено повністю в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано правомірністю прийнятого Митницею акту індивідуальної дії.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року апеляційну скаргу ДП зі 100 % ІІ «Бурда-Україна» задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2013 року скасовано та прийнято нову - про задоволення адміністративного позову. Визнано недійсним та скасовано податкове повідомлення № 192 від 13 серпня 2012 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ДП зі 100 % ІІ «Бурда-Україна» судовий збір у розмірі 3 293,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням у справі, відповідач оскаржив його в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, ставиться питання про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року та залишення в силі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 лютого 2013 року.

Крім того, Митницею заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Київської регіональної митниці Державної митної служби України на Київську міську митницю Державної фіскальної служби у зв'язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

В зв'язку з цим, касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову документальну перевірку ДП зі 100 % ІІ «Бурда-Україна» з питань дотримання законодавства України з питань митної справи за період з 01 липня 2009 року по 31 березня 2012 року, за результатами якої складено акт № 4/12/100000000/24740397 від 16 липня 2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення № 192 від 13 серпня 2012 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб'єктами господарювання, в розмірі 891 687,93 грн. (745 655,01 грн. - основний платіж, 146 032,92 грн. - штрафні санкції).

За наслідками адміністративного оскарження, названий акт індивідуальної дії залишено без змін.

Перевіркою встановлено порушення підприємством статті 267 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України; далі - МК України), пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України; далі - ПК України) з огляду на заниження митної вартості імпортованих товарів (що, в свою чергу, призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість) внаслідок невключення до неї сплачених сум ліцензійних платежів (роялті) та транспортних витрат після перетину митного кордону України за відсутності підтвердження їх розподілу до та після митного кордону України належним чином оформленими первинними документами, якими, на переконання митного органу, є акти виконаних робіт.

Задовольняючи адміністративний позов, суд апеляційної інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 ПК України роялті є будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

При визначенні митної вартості згідно зі статтею 267 МК України до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються подальші витрати, якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 2 статті 267 МК України при визначенні митної вартості серед таких витрат до ціни додаються роялті та ліцензійні платежі, які стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що роялті враховуються при визначенні митної вартості оцінюваних товарів у тому випадку, коли покупець сплачує їх як умову продажу оцінюваних товарів.

Втім, як з'ясовано судом апеляційної інстанції в розглядуваній ситуації, роялті, що сплачувались позивачем на підставі ліцензійних договорів, не були умовою виготовлення та поставки друкованої продукції, а отже, не впливали на оцінювання імпортованого товару, у зв'язку з чим доводи Київського апеляційного адміністративного суду про відсутність підстав для включення роялті до митної вартості продукції слід визнати правильними.

Крім того, за правилами пункту 5 частини 2 статті 267 МК України при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються також витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

Згідно з пунктом 8 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 2006 року № 1766 (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України), для підтвердження транспортних витрат, які відповідно до МК України включаються до ціни товару, декларант зобов'язаний подати договір (контракт) про перевезення, транспортні та страхові документи, а також: або рахунок-фактуру від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; або банківські платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; або довідку підприємства-перевізника, що здійснило перевезення, яка містить реквізити товаротранспортного документа, відомості про маршрут перевезення, розмір плати за надання транспортно-експедиційних послуг та підписи керівника і головного бухгалтера такого підприємства; або калькуляцію транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту.

Керуючись вказаними законодавчими положеннями, суд апеляційної інстанції встановив, що при декларування митної вартості імпортованих товарів визначення транспортних витрат здійснювалось позивачем на підставі наданих підприємством-перевізником довідок із зазначенням відомостей щодо транспортного засобу, який використовувався для виконання перевезень, маршруту перевезення, розміру плати тощо.

На підставі цього суд дійшов об'єктивного висновку про дотримання ДП зі 100 % ІІ «Бурда-Україна» наведених правил щодо обчислення та підтвердження транспортних витрат, які підлягають врахуванню при визначенні митної вартості товару.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року такою, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Замінити в даній справі відповідача - Київську регіональну митницю Державної митної служби України її правонаступником - Київською міською митницею Державної фіскальної служби.

Касаційну скаргу Київської міської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2013 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.