Справа № 826/14869/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/68415/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014

та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2014

у справі № 826/14869/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Астарта-Київ»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма «Астарта-Київ» звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників Міністерства доходів і зборів України № від 29.07.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014; позов задоволено; визнано протиправним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як законні та обґрунтовані.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Астарта-Київ» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 по 31.12.2013 в частині взаємовідносин з ТОВ «Глобинський переробний завод», складено акт № 30/28-10-40-20/19371986 від 11.07.2014, в якому зафіксовано порушення, зокрема: п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 1 150 290 грн., в тому числі: за липень 2013 року на суму 809 167 грн., за грудень 2013 року на суму 341 123 грн. за рахунок включення до податкового кредиту по ПДВ суми податку на додану вартість із сум передоплат, перерахованих в адресу ТОВ «Глобинський переробний завод» за неіснуючий товар, тобто з передоплат, здійснених без наявності події, відповідно, не пов'язаних з господарською діяльністю підприємства.

На підставі результатів проведеної перевірки, 29.07.2014 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 725 435 грн., у т.ч.: 1 150 290 грн. основного платежу та 575 145 грн. штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Фактичною підставою донарахування грошового зобов'язання спірним податковим повідомленням-рішення було посилання податкового органу на те, що в 2013 році ТОВ «Глобинський переробний завод» не мало можливості самостійно здійснювати виробництво олії соєвої нерафінованої, олії соєвої гідратованої та шроту соєвого, оскільки у нього були відсутні виробничі потужності та сертифікати відповідності, отже не могло і здійснювати реалізацію зазначеної продукції, з огляду на що попередні оплати позивачем на розрахунковий рахунок ТОВ «Глобинський переробний завод» по договору № 7/0113/92 від 03.01.2013 були здійснені за неіснуючий товар, без наявності події, що не пов'язано з господарською діяльністю позивача.

Матеріалами справи встановлено, що правовідносини позивача з ТОВ «Глобинський переробний завод» склались за договором купівлі-продажу № 7/0113/92 від 03.01.2013, предметом якого є здійснення поставки продуктів переробки сої, найменування, асортимент, кількість та ціна якого визначається видатковими накладними.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 10.01.2013 до договору купівлі-продажу № 7/0113/92 від 03.01.2013, оплата за товар проводиться у формі передплати шляхом перерахування безготівкових коштів на розрахунковий рахунок продавця.

Згідно з додатками № 1 від 15.02.2013 та № 2 від 10.11.2013 до договору № 7/0113/92 від 03.01.2013 термін поставки товару визначено до 31.12.2014.

Позивач на користь ТОВ «Глобинський переробний завод» здійснив попередню оплату товару 06.03.2013 на суму 555 000 грн., 20.03.2013 на суму 4 300 000 грн. та 22.11.2013 на суму 2 046 740 грн.

Враховуючи надходження вказаних коштів ТОВ «Глобинський переробний завод» було надано позивачу податкові накладні.

Факт перерахування грошових коштів підтверджено банківськими виписками.

На підтвердження факту здійснення поставки за договором купівлі-продажу №7/0113/92 від 03.01.2013 позивачем надано суду копії видаткових накладних.

В підтвердження наявності у ТОВ «Глобинський переробний завод» виробничих потужностей для переробки сої надано: сертифікат серії IV № 30 від 21.01.2014, виданий Державною архітектурно-будівельною інспекцією України, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта (черги, окремого пускового комплексу) «Будівництво комплексу по переробці сої в м. Глобине, Полтавської області по вул. Карла Маркса, 203» проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації; декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 22.11.2013; актом готовності об'єкта до експлуатації № 1 від 27.11.2013.

Придбаний у ТОВ «Глобинський переробний завод» товар позивачем було використано у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку при фінансово - господарських відносинах з ПАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», ТОВ «Катеринопільський елеватор», ТОВ «Вінницька плахофабрика», що підтверджено дослідженими судами попередніх інстанцій матеріалами справи, а саме: договорами, видатковими та залізничними накладними.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій мотивували свої рішення тим, що господарські операції позивача з ТОВ «Глобинський переробний завод» мали реальний характер, безпосередньо пов'язані з господарською діяльністю позивача, тому не ставиться під сумнів правомірність віднесення суми податку, сплаченого у зв'язку з придбанням товару до податкового кредиту.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України.

Так, згідно з положенням п. 44.1 ст. 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Вказана норма дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, первинний документ має містить дві обов'язкові ознаки, а саме: відомості про господарську операцію та підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Враховуючи наведене, визначення господарська операція пов'язана з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами податкового законодавства.

Так, відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу (п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу).

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Згідно з п. п. 201.8, 201.10 ст. 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу; податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Наведені норми свідчать про те, що господарські операції для визначення сум податку на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність здійснення таких операцій та спричиняють реальні зміни майнового стану платника податків.

Судами попередніх інстанцій з підтвердженням матеріалів справи встановлено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «Глобинський переробний завод», а подальша реалізація придбаного товару являється безспірним підтвердженням намірів товариства на отримання вигоди у вигляді прибутку, що відповідно зумовлює зміни в майновому стані позивача.

Крім того, доводи касаційної скарги ґрунтуються виключно на тому, що кошти були перераховані за товар, який на момент укладання договору купівлі-продажу і здійснення попередньої оплати не був виготовлений, однак вказане не може братись до уваги, з огляду на принцип свободи укладення договору та право платника податків на віднесення сум податку до податкового кредиту за датою списання коштів з банківського рахунку такого платника.

Враховуючи вказані обставини, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів попередніх інстанції про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний