Справа № 495/191/16-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/191/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Островерх В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 виданий 14.09.1998 року)

від відповідача: Карпов О.О. (довіреність № 50/789 від 01.03.2016 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/191/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення

про відновлення статусу члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконання заміни пільгами

В С Т А Н О В И В :

12.01.2016 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулася до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення (далі по тексту - відповідач) про відновлення статусу члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконання заміни пільгами (а.с.1, 9-10).

Так, позивач просить суд відновити ОСОБА_1 статус члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконати заміну пільгами з 01.07.2015 року.

Відповідачем - УСЗН, подано до суду заперечення на адміністративний позов ОСОБА_1, згідно з яким управління просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.22-24).

Позивач- ОСОБА_1, в судовому засіданні заявлений адміністративний позов підтримала у повному обсязі та просила суд його задовольнити.

Представник відповідача - Карпов О.О., у судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та просив суд у його задоволенні відмовити.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно пункту першого частини першої статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобов'язаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Управління соціального захисту населення про відновлення статусу члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконання заміни пільгами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 зареєстрована у єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги за статусом «Сім'я загиблих (померлих) ветеранів війни» за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 виданим 29.05.2006 року (а.с.2).

З 01.07.2015 року, відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пільги сім'ям загиблих (померлих) ветеранів війни на житлово-комунальні послуги (послуги з утримання будинків та прибудинкових територій, централізоване постачання холодної війни, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів) надаються за умови, якщо середньомісячний сукупний дохід пільговика не перевищує величину доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу (з 1 січня 2016 року - 1 930 грн.).

Стаття 117 Конституції України передбачає, що Кабінет Міністрі України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими для виконання.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї», до сукупного доходу сім'ї пільговика включаються нараховані:

- пенсія;

- заробітна плата;

- грошове забезпечення;

- стипендія;

- соціальна допомога (крім частини допомоги при народженні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, частини допомоги при усиновленні дитини, виплата якої здійснюється одноразово, допомоги на поховання, одноразової допомоги, яка надається відповідно до законодавства або за рішеннями органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, підприємств, організацій незалежно від форми власності);

- доходи від підприємницької діяльності.

При визначенні права ОСОБА_1 щодо надання пільг на житлово-комунальні послуги було виявлено, що її доходи (пенсія) перевищують середньомісячний сукупний дохід, який дає право на податкову соціальну пільгу, тому нарахування та відшкодування пільг на житлово-комунальні послуги було зупинено з 01.07.2015 року.

З метою встановлення середньомісячного сукупного доходу спеціалістами Управління соціального захисту населення було сформовано довідку від 30.06.2015 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком у розмірі, що перевищує середньомісячний сукупний дохід, який дає право на податкову соціальну пільгу (а.с.26).

Управлінням соціального захисту населення було направлено ОСОБА_1 повідомлення про припинення дії пільги (а.с.25).

Отже, дію пільг ОСОБА_1 було припинено в зв'язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї».

Доводи позивача на неприпустимість звуження змісту і обсягу пільг, компенсацій та гарантій, наданих громадянам України, шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у Рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Таким чином, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий самий припис містить частина третя статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про необґрунтованість та неправомірність позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення про відновлення статусу члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконання заміни пільгами, у зв'язку з чим такий адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 1, 2, 6, 9-11, 41, 69-72, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення про відновлення статусу члена сім'ї загиблого ветерана війни або виконання заміни пільгами - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко