Справа № 804/9828/15
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и
24 лютого 2016 рокусправа № 804/9828/15
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.
суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.
за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.,
представників сторін:
позивача : - Манченко С.В., Дроздов О.М. (посвід. №2035)
відповідача: - Рахматов В.М. (дов.від 25.01.2016 року)
розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу Самарського районного відділу в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 р. у справі № 804/9828/15
за позовом ОСОБА_1
до Самарського районного відділу в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
про визнання незаконним та скасування рішення, -
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю спірного рішення та відсутністю будь якої вмотивованої аргументації щодо прийняття даного рішення.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 р. у справі № 804/9828/15 адміністративний позов ОСОБА_1 до Самарського районного відділу в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання незаконним та скасування рішення - задоволено.
Судом встановлено, що в липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію. Відповідачем видано рішення про відмову у наданні такого дозволу з підстав надання заявником завідомо неправдивих відомостей. Спірне рішення не містить зазначення того, які саме відомості неправдиво вказані позивачем, проте судом встановлено, що у поданій заяві ОСОБА_1 зазначив про наявність російського громадянства, в той час як за даними адресно-довідкового підрозділу ДМС України позивач з 1977 року зареєстрований в м. Ігрень Дніпропетровської області, а отже є таким, що набув громадянства України на момент проголошення незалежності України. На підставі дослідження наданих сторонами документів, а також з врахуванням приписів чинного законодавства, що регулює питання набуття громадянства, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не звертався за оформленням громадянства України, отримання паспорта громадянина України тощо, то відповідно не можна вважати його таким, що автоматично набув громадянство України, а отже вказівка на російське громадянство, з урахуванням наявності паспорта громадянина РФ, не можна вважати неправдивими свідченнями.
Постанову суду мотивовано тим, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено тягар доведення правомірності прийняття рішення в разі його оскарження, не надано доказів обґрунтованості прийняття спірного рішення.
Не погодившись з постановою суду, Самарським районним відділом в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 р. у справі № 804/9828/15, як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не в повному обсягу дослідив та встанови обставини по справі, що призвело до невірного вирішення справи по суті. Скаржник наполягає на тому, що позивачем не вірно зазначено дані щодо громадянства та місця проживання. Вказує на те, що згідно до довідкової інформації позивач з 1977 року зареєстрований та проживав у Дніпропетровскій області, а згідно до ст.. 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України.
Представниками сторін надано ґрунтовні пояснення щодо обставин по справі та підтримано позиції викладені в апеляційній скарзі та запереченнях до апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, 07.07.2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україні.
01.09.2014 року Самарським районним відділом в м. Дніпропетровську ГУ Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію №с68/14. Відмова мотивована тим, що позивач в порушення приписів чинного законодавства зазначено неправдиві відомості в заяві про надання дозволу на імміграцію. Проте, будь-яких пояснень щодо того, які саме відомості зазначено неправдиво, відповідачем не надано.
Не погодившись з рішенням міграційного органу, позивач звернувся до суду. Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог адміністративного позову з огляду на наступне.
Згідно з п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Пунктом 2 ч.2 ст.9 Закону України «Про імміграцію» визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.10 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.
Відповідно до пояснень, наданих відповідачем під час розгляду справи, висновок щодо зазначення в заяві неправдивих відомостей, міграційним органом здійснено на підставі інформації з адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 15.07.2014р. щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з 04.08.1977р. по теперішній час.
З огляду на те, що позивач у заяві зазначив, що він є громадянином Російської Федерації, відповідач дійшов висновку про надання завідомо недостовірних відомостей щодо громадянства, оскільки, на думку міграційного органу, особою, яка постійно проживала на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991р.). автоматично набула громадянство України.
З подібними висновками відповідача колегія суддів не може погодитись з наступних підстав.
Згідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
Відповідно до п.1 розділу І Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215, для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку.
Пунктом 90 розділу IV Порядку №215 передбачено, що Головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі перевіряє відповідність оформлення документів щодо встановлення або оформлення належності до громадянства України вимогам законодавства України та підтвердження ними наявності фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України.
Якщо документи оформлені належним чином і підтверджують наявність фактів, з якими Закон пов`язує належність особи до громадянства України, начальник головного управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі або його заступник приймає рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
Відповідно до п. 13 Порядку розгляду питань, зв`язаних з громадянством України, затвердженого Указом Президент України №196 від 31.03.1992р., який яки регулював питання визначення належності до громадянства України в період з 31.03.1992р. по 06.11.1997р.) Міністерство внутрішніх справ Кримської АРСР, обласні. Київське і Севастопольське міські управління внутрішніх справ перевіряють правильність оформлення матеріалів з питань громадянства, по кожному клопотанню про зміну громадянства, а також своєму поданню про втрату громадянства запитують думку відповідних органів Служби національної безпеки України, після її одержання матеріали разом з своїм висновком надсилають до Міністерства внутрішніх справ України. По заявах про визначення належності до громадянства України вирішують питання про видачу чи відмову у видачі заявникам паспортів громадян України.
Таким чином, перебування особи на території України в момент проголошення незалежності України є юридичною підставою для набуття особою громадянства України, проте не є доказом належності особи до громадян України, оскільки автоматичного набуття громадянства чинним законодавством не передбачено, а факт належності до громадянства України підтверджувався видачею, особі яка зверталася, паспорта громадянина України, а в подальшому рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.
Висновки відповідача стосовно того, що позивач постійно мешкає на території України ґрунтуються лише на наявності запису в Державному реєстрі щодо належності ОСОБА_1 нерухомості, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Наведене спростовується матеріалами справи, а саме довідками з архівних установ РФ та виписками з особової справи ОСОБА_1 підтверджено, що останній, проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира військової частини. Зарахований до списків особового складу частини з 11.01.1990р. Виключений зі списків особового складу частини з 19.08.1994р. наказом №152 від 16.08 1994р. у зв`язку з вибуттям до військової частини НОМЕР_2 для подальшого походження служби. Дислокація військової частини НОМЕР_1 за 1990-1994 роки: м.Слуцьк Мінської області.
Виписка з особової справи (послужного списку) полковника ОСОБА_1 , містить наступні записи:
з 01.07.1975р. по 18.08.1975р. - військова частина НОМЕР_3 ; з 18.08.1975р. по 02.07.1977р. - військова частина НОМЕР_4 ; з 02.07.1977р. - звільнений в запас за вислугою встановленого строку дійсної військової служби; з 30.09.1978р. - в добровільному порядку визначений на дійсну військову службу із запасу через Самарський РВК М.Дніпропетровська; з 30,09.1978р. по 03.10.1978р. - військова частина НОМЕР_3 ; з 03.10.1978р. по 31.08.1985р. - військова частина НОМЕР_5 ; з 31.08.1985р. по 23.07.1987р. - військова академія імені Ф.Е.Дзержинського; з 23.07.1987р. по 24.12.1989р. - військова частина НОМЕР_6 ; з 24.і 2.1989р. по 14.07.1994р. - військова частина НОМЕР_1 ; з 14.07.1994р. по 29.11.1995р.-військова частина НОМЕР_2 ; з 29.11.1995р. по 27.11.1998р. - Красногвардійське вище військове командно-інженерне училище ракетних військ, з 27.11,1998р. по теперішній час Красногвардійський військовий інститут.
Крім того, згідно до пояснень позивача, що підтверджені матеріалами справи, ОСОБА_2 в період з 24.12.1989р. по 14.07.1994р. проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка знаходиться під юрисдикцією РФ. Факт громадянства Російської Федерації підтверджено копією паспорта громадянина НОМЕР_7 .
Відповідно до ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Частина третя вказаної статті встановлює, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Так, згідно до наведених приписів чинного законодавства, суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, вчиняти (невчиняти) дії обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.
Колегія суддів вважає, що відповідачем не надано належної оцінки наданим позивачем документів, які підтверджують відсутність у ОСОБА_1 громадянства України, відмова прийнята формально, без повного встановлення обставин по справі, що свідчить про неналежний спосіб його прийняття.
Під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди, незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам (пункт 1 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» від 6 березня 2008 року № 2).
Встановлення невідповідності діяльності суб`єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення відповідача, вважає правомірним та обґрунтованим оскаржуване рішення суду першої інстанції, таким, що винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. В межах доводів апеляційної скарги, підстав для скасування судового рішення, передбачених ст.. 202 КАС України, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -
Апеляційну скаргу Самарського районного відділу в місті Дніпропетровську Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 р. у справі № 804/9828/15 - залишити без задоволення.
Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 р. у справі № 804/9828/15 - залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко