Справа № 2а-12210/11/1370
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2016 р. м. Київ К/9991/80892/12

К/800/1416/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_5 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом, у якому просив стягнути з Сколівської районної державної адміністрації Львівської області 33401 гривню за час затримки розрахунку при звільненні та 20000 гривень відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що Львівський окружний адміністративний суд постановою від 26 квітня 2010 року, що набрала законної сили, стягнув з Сколівської районної державної адміністрації Львівської області середній розмір його заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 29 січня 2008 року по дату поновлення на роботі. Зазначив, що такий розрахунок проведено лише 20 жовтня 2011 року. Тому, з огляду на вимоги статті 117 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, вважає, що не проведення з вини власника розрахунку при звільненні є підставою для виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року позов задоволено частково. Стягнуто з Сколівської районної державної адміністрації Львівської області на користь ОСОБА_4 33401 гривню за затримку розрахунку при звільненні. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій позивач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, кожен окремо, звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просять скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року і задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав письмові заперечення на зазначені касаційні скарги, просить такі залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 3 серпня 2010 року ОСОБА_4 на підставі постанови Львівського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2010 року у справі № 2а-6928/09/1370 та згідно розпорядження від 3 серпня 2010 року № 136-к був поновлений на посаді заступника керівника відділу розвитку інфраструктури Сколівської районної державної адміністрації Львівської області.

Відповідно до довідки № 03/07-224, виданої 2 вересня 2011 року Сколівською районною державною адміністрацією Львівської області, ОСОБА_4 нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 січня 2008 року по 3 серпня 2010 року в сумі 74588,57 гривень.

Розпорядженням голови Сколівської районної державної адміністрації Львівської області від 28 грудня 2010 року № 259-к ОСОБА_4 був звільнений із займаної посади у зв'язку із досягненням граничного віку перебування на державній службі та виходом на пенсію. Середньомісячна заробітна плата позивача на цій посаді становила 3340,10 гривень.

На момент звільнення відповідачем не проведено повний розрахунок з позивачем, зокрема, не виплачено кошти за час його вимушеного прогулу в неоспорюваній сумі 74588,57 гривень, а здійснено це 20 жовтня 2011 року (через 10 місяців у виконавчому провадженні).

Судом першої інстанції перевірено трудову книжку ОСОБА_4 та встановлено, що після звільнення з Сколівської районної державної адміністрації Львівської області записи про його працевлаштування відсутні.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум, посилаючись на статтю 117 КЗпП України, а також дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди, оскільки факт її заподіяння не підтверджений належними доказами.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд дійшов висновку, що положення статті 117 КЗпП України до вказаних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки фактично оскаржується несвоєчасне виконання судового рішення. Стягнення на користь позивача середнього заробітку проводилося у порядку виконання рішення суду на підставі Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV і такі правовідносини не є трудовими та не можуть регулюватися нормами трудового законодавства.

У відповідності до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника, виплата всіх сум що належать йому від підприємства, установи, організації проводяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів частини 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15).

З огляду на зазначені норми права та встановлені обставини, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому при звільненні сум, обґрунтовано відхиливши заперечення відповідача, що причиною цьому стало невиділення коштів з бюджету.

У відповідності до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що позивачем не підтверджено належними доказами заподіяння йому моральної шкоди внаслідок невчасно проведеного розрахунку при звільненні, суд першої інстанції, як і апеляційний суд, дійшли вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині її відшкодування.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року прийнята відповідно до вимог чинного законодавства і скасована постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року помилково.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційні скарги ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2012 року - скасувати.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Сколівської районної державної адміністрації Львівської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.