Справа № 815/6978/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6978/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., суддів - Потоцької Н.В., Токмілової Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення від 26.10.2015 р. № 753-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану. На території провінції Логар, де народився та мешкав позивач, протягом тривалого часу ведуться активні бойові дії між антиурядовими угрупуваннями талібів та урядовими силами країни за підтримки американських військових; знаходиться незаконне збройне формування «Ісламська держава». Провінція майже повністю контролюється антиурядовим збройним угрупуванням «Талібан», а місцеве населення, яке не поділяє політичних поглядів вказаного угрупування, підлягає зачищенню та тортурам, особливо боєздатні особи чоловічої статі. Позивач мешкав разом із батьком, матір'ю та молодшим братом. Представники «Талібан» неодноразово намагались примусово забрати позивача до лав своєї організації, проте позивачу вдавалося цього уникнути. В 2011 р. родина позивача отримала лист з погрозами від «Талібан» та вимогою віддати позивача із братом їм на службу. У зв'язку із цим вся родина покинула Афганістан за допомогою посередника, здійснивши переліт з Кабулу до Москви (Російська Федерація), де пробули дві доби, після чого автобусом дістались м. Одеси. Зважаючи на те, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність оскаржуваного рішення, позивач звернувся до суду.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, пояснивши, що стороною позивача надано всі доказу в обґрунтування позову, і представник відповідача, який проти задоволення позову заперечував з підстав його необґрунтованості та правомірності оскаржуваного рішення, детально викладених в письмових запереченнях. Позивач до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку із чим відповідно до ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в с. Нур, район Баракі-Барак, провінція Логар, Афганістан; за національністю таджик; сповідує іслам (суніт); неодружений; має середню незакінчену освіту. У періоді з 2006 р. по 2011 р. працював будівельником в м. Кабул (Афганістан).

З Афганістану ОСОБА_1 разом із родиною (батьком, матір'ю та братом) вибув авіарейсом 26.10.2011 р. Кабул -- Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту та візи. В м. Москві позивач разом із родиною проживав 3 доби та не звертався за захистом, оскільки цілеспрямовано їхав до України. В Україну позивач прибув 01-02.11.2011 р. нелегально, вирушивши мікроавтобусом з м. Москви та перетнувши кордон пішки поза пунктом пропуску. Паспорт позивача був відібраний посередником в м. Москві і на даний час відсутній.

Вперше із заявою про надання статусу біженця позивач звернувся до міграційної служби України 03.02.2012 р., за результатами розгляду якої рішенням від 22.04.2012 № 250-13 у визнанні позивача біженцем відмовлено. Підставою для визнання його біженцем в цій заяві позивач зазначив, що його далекі родичі, колишні моджахеди, почали підтримувати талібів та виступати проти влади. Його батько вирішив забрати родину з пр. Логар та переїхати до м. Кабулу. Після переїзду спочатку все було спокійно: позивач підробляв, а його батько та брат працевлаштувалися до готелю. В 2011 р. вищевказані родичі з'явилися в м. Кабулі, - вдома у позивача та почали переслідування його родини. На батька очікували та вимагали отруїти іноземців у готелі. Оскільки отримати захист від влади неможливо, вся родина вирішала виїхати до України.

13 червня 2014 року ОСОБА_1 подав повторну заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, в обґрунтування якої зазначив, що в пр. Логар йому завжди погрожували таліби, які просили воювати на їхньому боці. В 2011 р. вони стали частіше приходити до дому позивача, у зв'язку із чим родина переїхала до м. Кабулу, але й там їх знайшли. У зв'язку із цим родина позивача вирушила до України.

За результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід 11.09.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0155, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 не відноситься до тієї чи іншої соціальної групи, щодо якої в країні громадянського походження мають місце дискримінація або переслідування, у зв'язку із чим позивач не вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням ДМС України від 26.10.2015 р. № 753-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на матеріали справи, разом із позивачем за наданням міжнародного захисту звернулись його найближчі родичі, а саме: батько - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (НОМЕР_1), мати - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (НОМЕР_2), брат - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_3).

Аналізом матеріалів особової справи батька позивача (НОМЕР_1) вбачається, що разом із старшим сином він працював в готелі «Інтерконтиненталь» у м. Кабул постачальником продуктів харчування. Як повідомив батько позивача, на початку 2011 року на його адресу почали надходити погрози з боку представників радикального руху «Талібан», які через деякий час почали вимагати від нього навмисного отруєння їжі, яка поставлялася до готелю. Батько позивача розповів, що на початку червня 2011 року погрози стали нестерпними, що змусило його разом із членами родини виїхати до провінції Логар. За його словами, наприкінці червня 2011 року на готель «Інтерконтиненталь» у м. Кабул було здійснено напад з боку представників радикального угрупування «Талібан». Вказаний випадок став причиною прийняття остаточного рішення щодо виїзду з Афганістану. Батько позивача додатково відзначив, що домовлявся із посередником щодо виїзду саме до європейських країн.

Щодо наявності в позивача обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку представників радикального руху «Талібан», міграційною службою були ретельно проаналізовані усі наявні матеріали особової справи позивача, в тому числі інформацію, отриману від позивача під час першого та другого звернення за захистом (ОС № ODS 12/05).

Враховуючи той факт, що особисто позивач не володіє детальною інформацією щодо будь-яких переслідувань його особисто або членів його родини на Батьківщині (арк. 2 протоколу співбесіди від 08.08.2014 року), а ініціатором виїзду з Афганістану був його батько, використано інформацію з висновку батька особи (НОМЕР_1).

Так, батько позивача стверджує, що протягом 2006 - 2011 років працював постачальником продуктів в готелі «Інтерконтиненталь» у м. Кабул і через власну роботу він зазнав переслідувань з боку представників радикального руху «Талібан», які змусили його разом із членами родини виїхати з Афганістану,

В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 1 заяви від 13.06.2014 року) батько позивача зазначив, що однією з причин виїзду з Афганістану була вимога талібів забрати в нього синів для проходження військової служби. В той же час, ані під час анкетування, ані під час проведення інтерв'ю ані позивач, ані його батько не підтвердив вказану інформацію, зазначивши інші причини виїзду з Афганістану. При цьому батько позивача не надав жодних підтверджень його працевлаштування в готелі «Інтерконтиненталь» у м. Кабул (арк. 2 протоколу співбесіди від 15.09.2014 року).

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (арк. 1 заяви від 13.06.2014 року) батько позивача повідомив, що до 2012 року він перебував у провінції Логар, що взагалі суперечить його твердженням про перебування у м. Кабул та працевлаштуванні у готелі.

Під час першого та другого звернень позивач називає різні дати виїзду з Афганістану. Так, під час першого звернення він повідомив, що виїхав з Батьківщини 26.10.2011 року (арк. 3 анкетування від 11.01.2012 року), а під час повторного звернення він зазначив, що виїзд стався 02.11.2011 року (арк. 4 анкетування від 24.06.2014року).

В той же час, батько позивача не надав жодних документальних підтверджень отримання погроз з боку талібів, хоча під час інтерв'ю зазначив, що отримував листи з погрозами (арк. 3 протоколу співбесіди від 15.09.2014 року). Історія переслідування особи викликає додаткові сумніви і тим фактом, що «погрози» з боку талібів розпочалися лише в 2011 році, перед його виїздом з Афганістану, зважуючи на те, що за його словами, він працював у готелі з 2006 року (арк. З анкетування від 24.06.2014року).

Також ОСОБА_2 не звертався за захистом до правоохоронних структур, зазначивши лише, що поліція не надає допомоги у подібних випадках (арк. З протоколу співбесіди від 15.09.2014 року), будь-яких додаткових пояснень стосовно вказаного факту ні до управління, ні до суду надано не було.

Крім того, батько позивача стверджував, що напад на готель «Інтерконтиненталь» у м. Кабул в 2011 році став поштовхом для його виїзду з Афганістану разом із членами родини. В той же час, згідно отриманих пояснень, вказана ситуація не мала ніякого відношення до виїзду особи з Афганістану. Так, під час анкетування він повідомив, що на початку червня 2011 року він разом із членами родини переїхав до провінції Логар, а напад на готель стався наприкінці червня 2011 року.

Враховуючи викладене, під час першого та другого звернення за захистом батько позивача надав суперечливі відомості, що вказують на необгрунтованість клопотання в цілому, зазначений факт підтверджується і відсутністю будь-яких документальних підтверджень з боку іноземця.

Факт збройного нападу на готель «Інтерконтиненталь» в 2011 році вважається підтвердженим, у той же час, вказаний напад не має ніякого відношення до справи позивача, зазначена інформація була використана особою лише для підсилення власної легенди, що свідчить про зловживання процедурою набуття захисту. Історія усіх членів родини не має ніякого відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця через відсутність визначеного агента (агентів) переслідувань. Виїзд на територію України можливо пояснити лише пошуками кращого життя поза межами Афганістану.

Так, позивач не може довести жодного повідомленого ним факту. На підтвердження отримання погрози позивачем надано до суду роздрукований лист, викладений мовою дарі, із перекладом Департаментом Перекладів при «Асоціації Перекладачів та Філологів». Зазначений лист підписаний командуючим Південно-Східного фронту ОСОБА_5 і за змістом вказаний лист адресований ОСОБА_2 у зв'язку із тим, що він та його діти стали на шлях проти ісламського джихаду та підтримують невірних, це останнє попередження для того, що приєднатись до Ісламського Імарату Афганістану по знищенню всіх невірних… інакше, як і співробітники влади в Кабулі, будуть вважатися невірними та ворогами ісламу і щодо них буде винесений смертельний вирок.

Суд критично оцінює вказаний лист в якості доказів тверджень позивача та визнає його неналежним доказом. При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

Так, останнім часом поширення набула практика звернень осіб з походженням із Афганістану до європейських країн за захистом, який обґрунтовується отриманням відповідних листів-погроз від талібан. Відповідно до репортажу агентства «Ассошиейтед Пресс», біженці-контрабандисти доставляють за кошти іншим біженцям так звані «лист від талібів», з яких вбачається, що існує загроза життю біженців. Зазначені листи складені дуже примітивно, останні містять герб Ісламського Емірату з веб-сайту талібів, під гербом- текст на дарі. При цьому прес-секретар талібів ОСОБА_6 заявив, що таліби ніколи не відправляли таких листів і що це є підробкою (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_5).

Вирішуючи спір, суд враховує, що з Афганістану ОСОБА_1 разом з родиною виїхав 26.10.2011 року до Російської Федерації, де перебував на протязі трьох днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Крім того, з історії позивача вбачається, що на території Афганістану він неодноразово здійснював внутрішнє переміщення між провінцією Логар та м. Кабул. В 2013 році рідний брат заявника разом із родиною добровільно повернувся до Афганістану у м. Мазарі-Шаріф, де він проживає по теперішній час та не зазнає жодних переслідувань або дискримінації. Важливим елементом вважається той факт, що особа стверджувала, що його старший брат також працював разом з батьком у вказаному готелі кухарем і виїхав в Україну через побоювання зазнати переслідувань. Рідний брат позивача ОСОБА_7 добровільно повернувся до Афганістану разом із дружиною та дітьми. На момент останньої співбесіди з батьком заявника (арк. 1 від 14.05.2015 року НОМЕР_1) він проживав у м. Мазарі-Шаріф та не зазнавав будь-яких переслідувань або дискримінації з боку державних або недержавних агентів. Добровільне повернення брата позивача до Афганістану в 2013 році додатково підтверджує необґрунтованість побоювань позивача в контексті добровільного повернення до Афганістану.

Обґрунтовуючи свій позов тим, що позивач був жертвою представників «Талібан», останній намагається штучно створити заздалегідь бездоказову (проте на якій можливо наполягати) базу свого виїзду з Афганістану. Крім того, позивач мотивує свій приїзд до України сприятливими умовами для імміграції, що свідчить про те, що виїзд з Афганістану обумовлений загальним станом у країні, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, намір позивача покращити життя та влаштувати в Україні побут.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є непідтвердженими та взаємоспростовуючими. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

В даному випадку, в разі наявності обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань в разі повернення до країни своєї громадянської належності після потрапляння до Російської Федерації позивачу ніщо не перешкоджало звернутись за захистом без зволікань. Отже причиною виїзду з Афганістану було не побоювання зазнати переслідувань, а пошук кращих умов життя, у зв'язку із чим суд дійшов висновку щодо неправдоподібності покладених в основу заяви і позову фактів.

Покладена в основу заяви та позову історія, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяв про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність своїх рішень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя І.В. Завальнюк

Суддя Н.В. Потоцька

Суддя Л.М. Токмілова