Справа № 522/13196/14-а
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 522/13196/14-а

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Кравчук Т.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до виконавчого комітету Одеської міської ради, третя особа Департамент комунальної власності Одеської міської ради про визнання протиправним та часткове скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Приморського районного суду м.Одеси з адміністративним позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 12.06.2014р. №109 в частині затвердження акта комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 17.04.2014р. щодо нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 та фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 розміру відшкодування збитків (п.4 Додатку 1 та п.4 Додатку 2 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 12.06.2014р. №109) з моменту його винесення.

Позов обґрунтовували тим, що висновки акту комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 17.04.2014р. в частині нарахування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 збитків в сумі 200 624,26 грн., який затверджено оскаржуваним рішенням виконкому, суперечать чинному законодавству, оскільки позивачі правомірно набули право власності на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 267,6 кв.м., та сплачують податок за землю в розмірі, визначеному у довідці управління Держкомзему у м. Одесі від 11.02.2011р. №1989 про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. Позивачі вважають, що у відповідача відсутні підстави для висновку щодо самовільного використання ними земельної ділянки.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 11.11.2015р. позов залишено без задоволення.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що повноваження відповідача обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому порядку; що ж стосується відшкодування виявлених збитків, вони не можуть бути примусово відшкодовані на підставі рішення виконкому, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. За висновками суду першої інстанції, питання щодо наявності підстав для відшкодування збитків з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить вирішувати у порядку господарського судочинства під час розгляду справи про стягнення збитків.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нову постанову, якою їх позов задовольнити.

В своїх скаргах апелянти зазначають, що при прийнятті оскаржуваної постанови судом не враховано, що комісія з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам склала 17.04.2014р. акт про нарахування позивачам до відшкодування збитків при відсутності відповідної заяви про визначення розміру збитків від громадян, органів державної влади, органів внутрішніх справ, прокуратури, суду, підприємств, установ, організацій всіх форм власності та, відповідно, за відсутності документу, що посвідчує право власності (користування) на земельну ділянку площею 0,2393 га за особою чиї права нібито порушено.

Також, апелянти посилаються на те, що в матеріалах справи відсутні докази, що спірна земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, у період з 20.09.2011р. по 01.02.2014р. перебувала у комунальній власності, внаслідок чого заподіяно збитки територіальній громаді міста.

ОСОБА_1, в поданій нею апеляційній скарзі зазначає, що вона не була належним чином повідомлена про місце та час розгляду матеріалів, що позбавило її права бути членом Комісії, приймати участь у її засіданні, надавати докази та/або пояснення щодо відсутності її вини або протиправної поведінки.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст.12 Земельного кодексу України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст, організація землеустрою, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства, підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок, встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст, вирішення земельних спорів, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст.83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Відповідно до ст.83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Згідно ст.206 ЗК України використання землі є платним.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Зі змісту ст.123 ЗК України вбачається, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Частиною 1 статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Тобто, користування земельною ділянкою комунальної власності набуває ознак правомірності лише за умови отримання відповідною особою земельної ділянки за волевиявленням територіальної громади, в інтересах якої діють відповідні місцеві ради, та подальшого оформлення прав на неї в порядку, визначеному Законом України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 267,6 кв.м. є приватною власністю у рівних частках громадян ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 08.04.2008р., та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колмаковою Н.В. 08.04.2008р. (а.с.15-23)

Право власності на зазначені житлові приміщення зареєстровано 10.04.2008р. в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КР «Одеське міське бюро технісної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є фізичними особами-підприємцями й використовують зазначені нежитлові приміщення для ведення господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що правовстановлюючих документів на земельну ділянку під нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1, у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні.

19.07.2013р. Управлінням земельних ресурсів Департаменту комунальної власності Одеської міської ради складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №30, яким зафіксовано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 використовують земельну ділянку по АДРЕСА_1 без правовстановлюючих документів. (а.с.136)

17.04.2014р. Комісією з визначення розміру та відшкодування збитків власником землі та землекористувачам, за результатами розгляду матеріалів, що надійшли від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, складено акт, яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нараховано до відшкодування збитки в сумі 200 624,26 грн. у вигляді неодержаного доходу, який міг би одержати власник земельної ділянки, але не одержав внаслідок її тимчасового зайняття позивачами та використання без правовстановлюючих документів. Розрахунок збитків виконано за період з 20.09.2011р. по 01.02.2014р. виходячи з площі земельної ділянки 2393 кв.м. та нормативної грошової оцінки 730,51 грн. за 1 кв.м. (а.с.7-9)

12.06.2014р. виконавчий комітет Одеської міської ради рішенням №109 затвердив акт Комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власником землі та землекористувачам від 17.04.2014р. та зобов'язав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у місячний термін після прийняття рішення сплатити визначені актом збитки. (а.с.12-14)

Апеляційний суд встановив, що предметом спору у даній справі є визнання протиправним та скасування рішення від 12.06.2014р. №109 в частині затвердження акта Комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам від 17.04.2014р. щодо нарахування фізичним особам-підприємцям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розміру відшкодування збитків (п.4 Додатку 1 та п.4 Додатку 2 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 12.06.2014р. №109) з моменту його винесення.

При цьому, обґрунтовуючи незаконність вказаного рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_1, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, посилаються на відсутність підстав стверджувати те, що вони завдали збитки Одеській міській раді у вигляді неодержаних доходів визначені актом від 17.04.2014р. в сумі 200 624,26 грн., так як відсутні докази, що позивачі фактично використовували земельну ділянку площею 0,2393 га за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, апеляційний суд вважає, що правильність визначення розміру збитків не входить до предметом розгляду в рамках даної справи, так як предметом спору у цій справі є питання щодо правомірності дій відповідача, як суб'єкта владних повноважень, при винесенні рішення щодо затвердження акту визначення розміру збитків.

У справі, яка розглядається, суду необхідно надати оцінку лише питанню, чи діяв відповідач, під час прийняття оскаржуваного рішення, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, міськрайонної в місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до п.п.1 п. «а» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, такі власні (самоврядні) повноваження: визначення у встановленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки.

Згідно ст.157 Земельного кодексу України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 2,3 постанови КМУ від 19.04.1993р. №284 «Про затвердження порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам» передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад. Результати роботи комісій оформлюються відповідними актами, що затверджуються органами, які створили ці комісії.

Відшкодуванню, зокрема, підлягають: збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Аналіз положень зазначених нормативних актів свідчить, що якщо виконавчий комітет Одеської міської ради, вважаючи, що позивачами завдано збитків у вигляді неодержаних доходів, мав право та повноваження прийняти рішення про затвердження акту комісії щодо визначення розміру збитків. Тобто, в даному випадку, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження відповідача у даному випадку обмежуються лише обчисленням розміру збитків у встановленому законодавством порядку. Що ж стосується обґрунтованості визначення збитків, їх розміру та відшкодування, то збитки не можуть бути примусово відшкодовані на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Натомість, питання щодо наявності підстав для стягнення збитків з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може бути предметом розгляду в адміністративному суді, його належить вирішувати у порядку господарського судочинства під час розгляду відповідної справи про стягнення збитків.

Саме під час розгляду такої справи, відповідно до статей 22, 1166 Цивільного кодексу України, з'ясовується наявність усіх елементів правопорушення, що дає підстави для стягнення збитків: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини.

При наявності предмету спору про неправомірність рішення виконкому щодо затвердження акта комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, адміністративний суд не може досліджувати питання про наявність підстав для відшкодування збитків.

Апеляційний суд критично ставиться до доводів апелянтів про відсутність в матеріалах справи доказів щодо належності земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, до земель комунальної власності та, відповідно, наявність повноважень у Одеської міської ради щодо розпорядження спірною земельної ділянкою від імені територіальної громади.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 01.01.2013р., встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу (Прикінцевих та Перехідних положень Закону).

У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу (п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону ).

З дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими (п.7 Прикінцевих та Перехідних положень Закону).

До 01.01.2013р. питання розмежування земель комунальної та державної форми власності вирішувалось відповідно до чинних на той час положень пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, де зазначалось, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до договору дарування від 08.04.2008р. ОСОБА_2 набула право власності на 1/2 частину нежилих приміщень, загальною площею 267, 6 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 08.04.2008р. ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину нежилих приміщень, загальною площею 267, 6 кв.м., що знаходиться за цією ж адресою.

Зазначене свідчить про розташування територіально спірної земельної ділянки саме у межах міста Одеси, на якій знаходяться набуті позивачами на праві приватної власності об'єкти нерухомості, що виключає приналежність даної земельної ділянки до земель державної форми власності.

Щодо доводів апелянта ОСОБА_1 про те, що вона не була належним чином сповіщена про місце та час розгляду матеріалів, що позбавило її права бути членом Комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власником землі та землекористувачам, приймати участь у відповідному засіданні 17.04.2014р., надавати докази та/або пояснення, то апеляційний суд зазначене не вважає достатньою підставою для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення позову, оскільки 17.04.2014р. розглядалося питання щодо використання без правовстановлюючих документів земельної ділянки по АДРЕСА_1 двома суб'єктами господарювання, яким на праві власності належить у рівних частках нежитлові будівлі за вказаною адресою, одного із яких (ОСОБА_2) належним чином повідомлено про засідання Комісії. З вказаного слідує, що представник суб'єктів господарювання, щодо яких надійшли на розгляд Комісії з визначення розміру та відшкодування збитків власником землі та землекористувачам матеріали повідомлений належним чином про засідання Комісії. (а.с.98-102)

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційних скарг на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м.Одеси від 11 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 04.03.2016р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.