Справа № 815/6368/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6368/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року м.Одеса

11год. 00хв.

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1, в якій позивач просить суд визнати дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області неправомірними щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, оскільки позивач після закінчення навчання не має можливості повернутись до Алжиру, так як має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. Так, починаючи з 2010 року вплив української культури справив на ОСОБА_1 велике враження, адже до сьогодні перебуває у дружніх відносинах з українцями, які за віросповіданням є християнами. За такий значний час позивач, що сповідував мусульманство, визнав християнство. Разом з цим, батько позивача, мати, два брата та три сестри є мусульманами. Саме цей факт і являється основоположним у проханні громадянина Алжиру у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Також позивач вказує, що на даний час проживає з українкою у цивільному шлюбі та виявив бажання зареєструвати шлюб в установленому законодавством порядку. Обраниця позивача також являється християнкою, а отже за багатовіковими традиціями, яких дотримується його родина, позивач не може привести в батьківський дім дружину, що визнає іншого Бога крім Аллаха.

Позивач також наголошує, що неодноразово звертався до Державної міграційної служби в Одеській області за наданням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, однак, повідомленням, виданим на підставі наказу № 188 від 07.10.2015 року отримав відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Відповідачем також порушено строки направлення повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чим порушено гарантоване право на оскарження, а саме, означене повідомлення винесене на підставі наказу № 188 від 07.10.2015 року позивачем отримано лише 26.10.2015 року. Разом з чим, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Крім того, відповідач в обґрунтування відмови у вирішенні питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, робить посилання на статтю розміщену в Інтернеті, яка не є офіційним документом, а носить лише інформаційний характер. В Повідомленні про відмову зазначено «Перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози Вашому життю». Проте, жодних посилань на те, яка ж саме перевірка проводилась стосовно наявності чи відсутності загрози з боку релігійних переслідувань в Алжирі ОСОБА_1 Повідомлення не містить, а отже, на думку позивача, спірне рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідач у запереченнях просить відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» обставини, позивачем надано не було, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог, направлених на легалізацію його перебування в Україні, а не з метою отримання захисту.

В судовому засіданні 25.02.2016 року судом ухвалено розглянути справу в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ч.6 ст.128 КАС України у зв'язку із неявкою перекладача.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженець та житель м. Гардая (Алжир). За національністю алжирець, за віросповіданням мусульманин - суніт.

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 24.09.2015 року №250 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів особової справи №2015ОD0296 - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, має повну середню освіту, навчався в коледжі «Амісаїд» м. Гардая в період ІНФОРМАЦІЯ_2. Після потрапляння на територію України вступив до національного університету фізичної культури та спорту на підготовчий факультет, після його закінчення вступив до Одеського національного університету ім.Мечникова на факультет міжнародних відносин, через фінансові труднощі був відрахований.

В останнє заявник вибув з країни громадянської належності 04.08.2014 року, авіарейсом Алжир (Алжир) - Франкфурт (Німеччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув 05.08.2014 року на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та студентської візи НОМЕР_2.

За результатами розгляду особової справи № 2015ОD0296 громадянина Алджиру ОСОБА_1 Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо необхідності відмови громадянину ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши Висновок від 08.10.2015р.

В обґрунтування висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності було вказано: отримання вищої освіти в Україні. Повернутись до Алжиру заявник не бажає так як знає, що батьки не приймуть його, через те, що він мав дружину християнку. Під час протоколу співбесіди було з'ясовано, що особа ніколи не зазнавала переслідувань на Батьківщині. Крім того, в країні громадського походження залишилась проживати вся його родина: батько, матір, три сестри та два брата, які не зазнають жодних переслідувань. Після проведених інтерв'ю було з'ясовано, що його звернення до підрозділу ДМСУ в Одеській області було обумовлено лише отриманням документу, таким чином легалізуватись на території України. Іноземець приїхав в Україну навчатись, одружився на громадянці України, оформив тимчасову посвідку на проживання. Після розлучення термін дії посвідки закінчився, через це особа вирішила звернутись до підрозділу ДМСУ в Одеській області. Натомість особа заявляє, що не може повернутись в Алжир, через те, що батьки його не приймуть. Але під час протоколу співбесіди з'ясувалось, що особа має наміри виїжджати в країну громадянського походження (Алжир) для укладання шлюбу з українською нареченою. Його твердження підтверджують відсутність будь якого переслідування на території Алжиру. У зв'язку із тим, що вся родина проживає в м. Гардая, відповідач дійшов висновок, що місце проживання є безпечним, при цьому будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, заявник не зазнавав. Також, заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника відповідач дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи економічну розвиненість країни та відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів. Крім того, соціально-політична ситуація в Алжирі є задовільною. Перевірка інформації по країні походження вказує на відсутність елементів загрози життю заявника, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв'язку з чим відповідач вважає, що заява ОСОБА_1 не обґрунтована.

Відповідно до ст. ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 188 від 07.10.2015 року позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 26.10.2015р. було вручено повідомлення №441 від 07.10.2015р.

Не погодившись із діями Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Суд не погоджується з правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує, що відповідач порушив трьох денний строк на направлення повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чим порушив гарантоване право на оскарження.

При цьому невчасне отримання позивачем повідомлення від 07.10.2015р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не є підставою для визнання дій з відмови протиправними, оскільки означене повідомлення містить роз'яснення стосовно оскарження наказу №188 від 07.10.2015 рок, а саме зазначено, що відповідно до статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заявник має право оскаржити рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, звернувшись до Державної міграційної служби України, а також до суду в установленому законом порядку. При цьому відповідно до приписів ч. 1 ст. 12 означеного Закону, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Тобто в даному випадку отримання позивачем повідомлення від 07.10.2015 року 26.10.2015 року ніяким чином не позбавило позивача права на оскарження дій відповідача, оскільки строк на оскарження рішення по суті питання відраховується саме з дати отримання повідомлення.

Також позивач в адміністративному позові наголошує, що відповідач в обґрунтування відмови у вирішенні питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту робить посилання на статтю, розміщену в Інтернеті, яка не є офіційним документом, а носить лише інформаційний характер.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив здобуття вищої освіти в України. Повернутись до Алжиру заявник не бажає так як знає, що батьки не приймуть його, через те, що він мав дружину християнку та має намір знов одружитись з християнкою.

В адміністративному позові позивач в обґрунтування причини необхідності отримання статусу біженця зазначає, що після закінчення навчання він не має можливості повернутись до Алжиру так як має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання. Так, починаючи з 2010 року вплив української культури, справив на ОСОБА_1 велике враження, адже до сьогодні перебуває у дружніх відносинах з українцями, які за віросповіданням є християнами. Позивач, що сповідував мусульманство, визнав християнство. Разом з цим, батько позивача, мати, два брата та три сестри є мусульманами. Саме цей факт і являється основоположним у проханні громадянина Алжиру у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, на даний час позивач проживає з українкою у цивільному шлюбі та виявив бажання зареєструвати шлюб в установленому законодавством порядку. Обраниця позивача також являється християнкою, а отже за багатовіковими традиціями, яких дотримується його родина, позивач не може привести в батьківський дім дружину, що визнає іншого Бога крім Аллаха.

Як вбачається з матеріалів справи, під час вирішення питання про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженець, з позивачем ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду, під час якої з'ясуванню підлягали детальні обставини та причини від'їзду позивача з країни громадянства та неможливість його повернення на батьківщину.

Згідно протоколу співбесіди від 07.10.2015 року заявник зазначив, що ніколи не зазнавав переслідувань на батьківщині. Крім того, в країні громадського походження залишилась проживати вся його родина: батько, матір, три сестри та два брата, які не зазнають жодних переслідувань.

Після проведених інтерв'ю було з'ясовано, що його звернення до підрозділу ДМСУ в Одеській області було обумовлено лише необхідністю отримання документа для легалізації перебування на території України. Іноземець приїхав в Україну навчатись, одружився на громадянці України, оформив тимчасову посвідку на проживання. Після розлучення з громадянкою України термін дії посвідки закінчився, через це позивач вирішив звернутись до підрозділу ДМСУ в Одеській області.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 07.10.2015 року, позивач має наміри виїжджати в країну громадянського походження (Алжир) для укладання шлюбу з українською нареченою. Позивач вказує, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не зазнавав.

Суд погоджується з висновками відповідача щодо відсутності підстав для оформлення документів позивачу для вирішення питання про надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, оскільки аналізуючи матеріали особової справи заявника та інформацію по країні громадянського походження останнього суд дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Позивачем також не наведено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи економічну розвиненість країни та відсутність будь-яких поточних збройних конфліктів.

Стосовно посилань позивача в адміністративному позові на наявні проблеми останнього з батьками через одруження з християнкою, суд зазначає, що ОСОБА_1 перебував в шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6 з 19.06.2014 року по 19.06.2015 року. Перебуваючи в шлюбі з християнкою за віросповіданням, позивач повернувся до країни свого громадянського походження, отримав від дружини запрошення на в'їзд до України та виїхав з Алжиру 04.08.2014 року. Означене підтверджує відсутність будь-яких проблем з родиною через шлюб з християнкою.

Позивач в додаткових поясненнях вказує, що Алжир є мусульманською країною, та під час проживання на території України позивачем були порушені ряд настанов ісламу, а тому з боку його родичів, сімґї, друзів, а також оточуючих, які знають його історію, до позивача може бути застосоване нелюдське поводження, приниження його гідності.

Суд звертає увагу, що практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведення інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими.

За інформацією з відкритих компетентних джерел, а саме - Веб - сайту -http://www.africartmodern. com/ru/nachi17. html - що стосується змішаних шлюбів, то вони займають особливе місце у правовій системі ісламу. В Корані, інших фундаментальних ісламських документах конкретно визначено, за яких умов допустимі шлюби з представниками інших релігій. У той же час треба зазначити, що правова система не завжди динамічно підходила до змішаних шлюбів. Поява в ній заборон і дозволів, як правило, було пов'язане з конкретними історичними умовами. В одних випадках іслам в категоричній формі забороняє шлюби між представниками інших вірувань, в інших, навпаки, підтримує. Особливо нетерпимо ставиться він до укладення шлюбів між мусульманами і язичниками.

Інакше підходить Коран і інші теоретичні джерела ісламу до шлюбів з особами, які сповідують християнство і іудаїзм. При укладенні шлюбу з представницями цих релігій мусульманин повинен дотримуватися тих же умов, що і в чисто мусульманському шлюбному союзі. Разом з тим мусульманський шлюб з християнками або іудейками допустимо тільки в одному напрямку - між чоловіком-мусульманином і "жінкою писання". Шлюб ж мусульманки з християнином або іудеєм виключений. Якщо все ж мусульманка здійснює такий вероотступнический вчинок, то вона може бути піддана тюремного ув'язнення, щоб "подумати про своїх помилках". Це відбувається тому, що вважається, ніби чоловік з його необмеженою владою в сім'ї зможе з часом звернути дружину в свою віру.

Згідно з нормами Корану: «Якщо у шлюб вступають мусульмани, то свідки теж повинні бути мусульманами. Присутність християн або іудеїв допускається лише в разі укладення «змішаного» шлюбу, тобто одруження мусульманина на християнці або іудейки. Мусульманин може одружитися на іудейці або християнці, оскільки вважається, що вплив чоловіка буде сприяти залученню ще однією наверненою до лав правовірних, в мусульманську громаду. Мусульманці ж виходити заміж за мусульманина суворо забороняється. Шлюб мусульманина з християнської чи іудейкою вважається законним, і діти народжені у такому шлюбі, повинні прийняти віру батька». http://www.rusnauka.com/29 NIOXXI 2012/Pravo/l3 117534.doc.htm.

Отже, за матеріалами інформації по країні походження позивача, заповітами Корану не заперечується шлюб мусульман із християнами, що дає можливість вважати доводи позивача необґрунтованими.

Також позивач посилається на невідповідність протоколу співбесіди, відсутність перекладача, що в свою чергу позбавило позивача права перевірити відповідність протоколу співбесіди тим поясненням, які надавав позивач під час його проведення.

Однак, означене спростовується матеріалами особової справи позивача, заява, протокол співбесіди та анкета підписана позивачем без зауважень, під час проведення анкетування був присутній перекладач.

Наявністю деяких помилок в протоколі співбесіди, ніяким чином не стосується відсутності законних підставі для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи вбачається, що востаннє позивач виїхав з Алжиру 04.08.2014 року, легально на підставі національного паспорту, який чинний до 21.06.2024 року та візи. За наданням захисту в Україні позивач звернувся лише 24.09.2015 року, тобто через 1 рік та 1 місяць після потрапляння на територію України та через 27 днів після закінчення терміну легального перебування в Україні.

Згідно інформації з міжнародних правозахисних організацій вбачається, що соціально-політична ситуація в Алжирі є задовільною. Сайт: http://www. diрcomment. Сom/php?watch=500 Назва статті: В чому секрет політичної стабільності в Алжире? Дата: Понеділок 06 квітня 2015 «Алжир зберігає свою стабільність завдяки своїй далекоглядний і виваженої зовнішньої політики - це вже історичний факт. В Алжирі останні події, які носили характер збройної боротьби, відбувалися в часи національно-визвольної революції проти французького окупаційного присутності. Починаючи з 1962 року, на території цієї країни практично не відбувалося ніяких серйозних геополітичних зіткнень. Били деякі тертя із сусідніми країнами, але вони були врегульовані в районах міжнародного права і Статуту Ліги арабських держав».

Також, позивач не надав жодних доказів та пояснень які б вказували на реальний ризик бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Варто відмітити, що згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, що відповідно і названо ним в адміністративному позові основною причиною від'їзду з Алжиру.

06.10.2015 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Натомість під час інтерв'ю позивач неодноразово стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Стосовно додаткового захисту відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таких обставин з матеріалів справи не убачається.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем викладено достатні аргументи та подані докази, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання дій протиправними та похідних від них вимог про зобов'язання відповідача оформити та видати документи.

Керуючись ч.6 ст.128, ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Аракелян М.М.