Справа № 823/5474/15
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року справа № 823/5474/15

12 год. 40 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Сосюрі Ф.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - за довіреністю, представника відповідача Атамась І.М. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, першого заступника начальника Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області С.М. Шестакова про визнання нечинною відмови,

встановив:

30.12.2015 до Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_3 (далі-позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі-відповідач 1), першого заступника начальника Головного управління С.М. Шестакова (далі-відповідач 2), у якій просить визнати нечинною відмову у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства від 05.10.2015 № 3922/0/300-15.

В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що ним 04.09.2015 було подано відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області заяву про передачу в оренду земельної ділянки площею 19,7 га для ведення фермерського господарства в адміністративних межах Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області.

24.12.2015 позивачеві було відмовлено у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства. У відповіді зазначено, що подана заява та додані документи не відповідають вимогам ст. 7 Закону «Про фермерське господарство», що унеможливлює вирішення порушеного питання.

Позивач вважає, що вказана відмова у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства є безпідставною, оскільки ним було надано відповідачеві всі необхідні документи для надання згоди на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки, зокрема, до заяви було додано копії сторінок паспорта громадянина України, зазначено бажаний розмір та місце розташування, кількість членів фермерського господарства, та наявність права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. Додано копію документа про досвід роботи у сільському господарстві.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що за результатами розгляду заяви позивача від 04.09.2015 Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області листом від 05.10.2015 № 3922/0/300-15 відмовлено позивачу на підставі ст. 123 Земельного кодексу України, ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство». Відповідачем зазначено, що земельна ділянка, яку позивач планує отримати в оренду, не сформована. Відповідно до частини другої ст. 123 Земельного Кодексу особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки для земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Позивач в своїй заяві просить про передачу в оренду земельної ділянки із земель державної власності з метою ведення фермерського господарства, а не звертається до Головного управління з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Позивач в своїй заяві фактично не обґрунтував розмірів земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку та не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства.

Ґрунтуючись на вказаних нормах законодавства Головним управлінням було надано відмову позивачу в задоволенні питання щодо передачі в оренду земельної ділянки із земель державної власності з метою ведення фермерського господарства площею 19,7 га в адміністративних межах Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області.

Представники сторін у судових засіданнях підтримали свої правові позиції у спорі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши позицію сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Земельного кодексу України від 25.10.2001 № 2768-III (далі - Кодекс № 2768) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Згідно ст. 4 Кодексу № 2768 встановлено, що земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Законом, що визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України є Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 № 973-IV (далі - Закон № 973). Зазначений закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 973 для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради. У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики.

Частиною 2 ст. 7 Закону № 973 встановлено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельних ділянок розробляється за рахунок Українського державного фонду підтримки фермерських господарств. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 973 земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 7 Закону № 973 у разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом. Рішення суду про задоволення позову є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості), видачі документа, що посвідчує право власності або укладання договору оренди. Відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться після збирання врожаю на цій ділянці попереднім землекористувачем.

За приписами ч. 6 ст. 7 Закону № 973 земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір, встановлений у частині 5 цієї статті, передаються громадянам у приватну власність для ведення фермерського господарства на підставі цивільно-правових угод.

Судом встановлено, що 04.09.2015 ОСОБА_3 звернувся до відповідача з заявою про передачу в оренду земельної ділянки із земель державної власності з метою ведення фермерського господарства площею 19,7 га в адміністративних межах Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області.

Листом від 05.10.2015 № 3922/0/300-15 позивачеві відмовлено на підставі ст. 123 Кодексу № 2768, ст. 7 Закону № 973.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Частиною 4 ст. 122 Кодексу № 2768 передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Кодексу № 2768 надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою. Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у п. «а» ч. 2 ст. 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Частиною 2 ст. 123 Кодексу № 2768 визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно із ч. 3 ст. 123 Кодексу № 2768 відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об'єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із ст. 151 цього Кодексу. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 ст. 123 Кодексу № 2768 визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 1861 цього Кодексу.

За приписами ч. 5 ст. 123 Кодексу № 2768 визначено, що разі якщо місце розташування об'єкта, розміри і межі земельної ділянки, що пропонується до вилучення (викупу), та умови вилучення (викупу) цієї ділянки погоджені згідно з вимогами ст. 151 цього Кодексу, які під час розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не змінилися, проект погодженню не підлягає. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 Кодексу № 2768).

Пунктом 10 ст. 123 Кодексу № 2768 встановлено, що рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Передача земельних ділянок в оренду регламентована ст. 124 Кодексу № 2768, згідно ч. 2 якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 Кодексу № 2768.

Частина 2 ст. 134 Кодексу № 2768 звільняє від продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів, для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.

Судом встановлено, що позивачем разом із заявою від 04.09.2015 (а.с.30) подано копії паспорту, ідентифікаційного номеру, плану розташування земельної ділянки, трудової книжки із відміткою про те, що позивач працював на посаді директора ПСП «Агрофірма «Шульц».

Суд дослідивши зазначені додатки встановив, що земельна ділянка, яку позивач планує отримати в оренду, не сформована.

В зв'язку з чим, суд зазначає, що відповідно до ст. 791 Кодексу № 2768 формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Разом з тим, позивач в своїй заяві просить про передачу в оренду земельної ділянки із земель державної власності з метою ведення фермерського господарства, і не просить надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

З приводу відповідності заяви позивача від 04.09.2015 вимогам ст. 7 Закону № 973 суд зазначає таке.

Позивачем у своїй заяві від 04.09.2015 про передачу в оренду земельної ділянки зазначено бажаний розмір земельної ділянки - 19,7 га, місце розташування земельної ділянки - за межами населеного пункту в адмінмежах Старосільської сільської ради Городищенського району Черкаської області, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельніх ділянок у власність - один член фермерського господарства, ОСОБА_3, право на безоплатне одержання земельної ділянки у власність є (наявне).

В обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства зазначено, що саме 19,7 га земельної ділянки потрібно для товарного вирощування сільськогосподарських культур, пшениці, кукурудзи, гороху, гречки, проса, сої, ячменю, жита, овесу та інших сільськогосподарських культур. Перспектива діяльності фермерського господарства це вирощування притаманних сільськогосподарських культур в агрокліматичній зоні де розміщене фермерське господарство з перспективою подальшого збільшення урожайності сільськогосподарських культур та підвищення ефективності діяльності фермерського господарства.

Суд зазначає, що позивач фактично не обґрунтував бажаного розміру земельної ділянки з урахуванням можливості її обробітку лише одним членом фермерського господарства та не зазначив при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства, оскільки із змісту заяви лише вбачається спосіб та цілі використання землі - для товарного вирощування сільськогосподарських культур, однак жодним чином необґрунтовано необхідність саме 19,7 га розміру запитуваної землі з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Окрім того, у заяві від 04.09.2015 не чітко зазначено про наявність права позивача на безоплатне одержання земельної ділянки у власність, оскільки у заяві зазначено «один член фермерського господарства, право на безоплатне одержання земельної ділянки у власність наявне».

Постановою КМУ від 12.08.2015 № 584 «Про затвердження переліку документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві» затверджено перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві: виписка з трудової книжки громадянина із записами, які підтверджують стаж роботи в сільському господарстві; архівна довідка, що містить інформацію про стаж роботи громадянина в сільському господарстві, видана на підставі архівних документів із зазначенням їх пошукових даних; копія трудового договору (угоди) між працівником і власником підприємства, організації, уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким (якою) працівник виконував роботи (надавав послуги) у сільському господарстві; виписка з погосподарської книги про ведення особистого селянського господарства або участь у веденні особистого селянського господарства; відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про види економічної діяльності у галузі сільського господарства, що здійснюються фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до класифікатору професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.07.2010 № 327 - директор належить до класифікаційного угруповання «Керівники підприємств, установ та організацій» та має код 1210.

Посада директора - це, традиційно найвища посада в організації, що наділена повноваженнями вибору стратегії розвитку організації, роботи з кадрами, визначення фінансових потоків та є по суті менеджером підприємства.

Суд зазначає, що посада директора агрофірми не є належним підтвердженням наявності досвіду роботи у сільському господарстві, оскільки посада директора агрофірми не передбачає обов'язкової наявності спеціальних знань в рослинницькій або тваринницькій галузях сільського господарства.

Таким чином, у заяві та доданих до неї матеріалах відсутні відомості, що свідчать про досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Запис в трудовій книжці про призначення директором ПСП «Агрофірма «Шульц» не свідчить про фах, необхідний для ведення сільського господарства. Додаткового підтвердження зайняття позивачем діяльністю у галузі сільського господарства не надано.

Суд зазначає, що спеціальний Закон № 973 (ст. 7) визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених ст. 123 Кодексу № 2768 до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинно бути зазначено не лише про бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (ст. 5 Кодексу № 2768) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону № 973).

Також, Закон № 973 передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми Закону № 973 не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для відмови.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із ст. 7 Закону № 973 як спеціального по відношенню до ст. 123 Кодексу № 2768.

Отже, за змістом ст.ст. 1, 7, 8 Закону № 973 заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених ч. 1 ст. 7 Закону № 973 умов і обставин. Таким чином, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

До такого ж висновку дійшла судова палата у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 03.02.2016 (реєстраційний № 55903471).

Згідно із ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є засновником і керівником приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Шульц».

З пояснень представника позивача вбачається, що земельна ділянка площею 19.7 га, що визначена на ситуаційному плані місцезнаходження земельної ділянки, доданого позивачем до заяви від 04.09.2015, раніше використовувалась ПСП «Агрофірма «Шульц» для здійснення сільськогосподарської діяльності і що після закінчення терміну дії договору оренди директором ПСП «Агрофірма «Шульц» ОСОБА_3 прийнято рішення звернутись із заявою до відповідача про надання йому в оренду зазначеної земельної ділянки для ведення фермерського господарства.

Враховуючи встановлені обставини справи суд дійшов висновку, що позивачем подано заяву від 04.09.2015 про передачу в оренду земельну ділянку із земель державної власності для ведення фермерського господарства загальною площею 19,7 га з метою використання зазначеної земельної ділянки при здійсненні господарської діяльності приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірми «Шульц» та для уникнення передбаченої законом обов'язкової процедури проведення земельних торгів, штучно використавши процедуру створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання в користування земель державної чи комунальної власності.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У цьому контексті суд зазначає, що заперечуючи проти позову за правилами ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач довів правомірність прийняття спірного рішення, оформленого листом від 05.10.2015 № 3922/0/300-15.

Перевіряючи правомірність поведінки відповідача у спірних відносинах, з огляду на ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, де визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, судом не встановлено підстав для скасування спірного рішення, оформленого листом від 05.10.2015 № 3922/0/300-15.

Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. З огляду на викладене, на підставі наявних у справі доказів, досліджених обставин і позицій представників сторін, проаналізувавши правові норми, враховуючи доводи сторін, суд дійшов висновку, що у задоволені позову належить відмовити.

Керуючись статтями 14, 86, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому статтями 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 04.03.2016.