Справа № 803/981/15-а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 р. № 876/6907/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Гользбергер А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Комунального підприємства «Маневицький райсількомунгосп» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

встановив:

14.05.2015 Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд із адміністративним позовом до КП «Маневицький райсількомунгосп» в якому просило стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в сумі 10750 грн та пеню в сумі 311,75 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» відповідач у 2014 році зобов'язаний був працевлаштувати 1 інваліда, однак не працевлаштував жодного, а отже не виконав встановлений норматив робочих місць для інвалідів, у зв'язку з чим він був зобов'язаний до 15.04.2015 сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі половини середньої річної заробітної плати (21501 грн), що становить 10750 грн. Проте, відповідачем вказану суму адміністративно-господарських санкції в добровільному порядку не сплачено, а тому позивач просить їх стягнути в судовому порядку з нарахуванням пені у розмірі 120 % річної облікової ставки НБ України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк, сума якої згідно розрахунку становить 311,75 грн.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15.06.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Із цією постановою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що так прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що обов'язок відповідача полягає не тільки у створенні робочого місця для інваліда, а й у його працевлаштуванні. Крім того апелянт зазначає, що законодавством не передбачено звільнення від відповідальності у разі відсутності вини роботодавця у працевлаштуванні інвалідів.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що відповідач створив передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості, тобто вжив усіх залежних від нього заходів щодо працевлаштування інвалідів, а тому наявні підстави для висновку про відсутність його вини, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно-господарські санкції у розглядуваному випадку.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Порядок, підстави та умови участі суб'єктів господарювання в реалізації державних гарантій для забезпечення інвалідів рівними правами з іншими громадянами регулюється Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-XII (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 875-XII).

Частиною 1 ст. 19 Закону № 875-XII визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно ч. 2 цієї статті, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 9 статті 19 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Статтею 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 1 березня 1991 року № 803-XII (чинного на час виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором, обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку із скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведене, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

У відповідності з ч. 1, 3 ст. 18 Закону № 875-XII забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 18-1 Закону № 875-XII державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Таким чином, суд першої інстанції вірно зазначив, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів та інформування центру зайнятості населення про їх наявність, не супроводжується його обов'язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно поданого КП «Маневицький райсількомунгосп» звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік, середньооблікова чисельність працюючих у 2014 році у відповідача фактично складала 9 чоловік, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб; кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, становить 1 особа (а.с. 5).

Згідно наявних у справі наказів про створення нового робочого місця з полегшеними умовами праці для інвалідів № 53 від 30.12.2010, № 54 від 30.12.2011 та додатків до штатного розпису вбачається, що на цьому підприємстві з 01.02.2011 новостворене робоче місце для інваліда за посадою слюсар-ремонтник водопровідної мережі, а з 01.04.2013 новостворене робоче місце для інваліда за посадою машиніст насосних установок. З довідки відповідача від 08.06.2015 № 39 вбачається, що у травні 2014 року посаду слюсар-ремонтник водопровідної мережі було перейменовано на посаду слюсар аварійно-відбудовних робіт.

Згідно інформації наданої Маневицьким районним центром зайнятості від 20.05.2015 № 343/04 (а.с. 54), а також звітності про попит на робочу силу з відмітками центру зайнятості про отримання (а.с. 17-41), КП «Маневицький райсількомунгосп» в 2014 році систематично здійснювало подачу звітів форми № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів до Маневицького районного центру зайнятості. Зокрема, в звітності - інформації про попит на робочу силу (вакансії) за кожен місяць за період з січня по грудень 2014 року, де заявлено 2 вакансії для інвалідів. Проте в 2014 році інваліди для працевлаштування не направлялись в зв'язку з відсутністю таких осіб відповідно до вакансій.

Крім того, з листа КП «Маневицький райсількомунгосп» від 01.12.2014 вих. № 109 вбачається, що вони повідомляли начальника Волинського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів про те, що на підприємстві є вільні вакантні місця для працевлаштування інвалідів, а саме слюсар аварійно-відбудовних робіт та машиніст насосних установок. У зв'язку із тим, що в Маневицькому РЦЗ на обліку не має інвалідів за цими спеціальностями, просили порекомендувати інвалідів для працевлаштування на ці посади.

Також з копії газети «Нова Доба» за 27.09.2014 вбачається, що КП «Маневицький райсількомунгосп» подавало оголошення про вакантні посади станом на 22.09.2014, а саме слюсар аварійно-відбудовних робіт та машиніст насосних установок.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що відповідачем вживалися передбачені законодавством заходи спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України від 02.04.2013 по справі № 21-95а13.

Враховуючи те, що відповідач створив передбачену нормативом кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів, виконав вимоги закону щодо звітування про наявність вакантних місць органам державної служби зайнятості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність вини відповідача, як обов'язкового елементу правопорушення, за яке застосовуються адміністративно - господарські санкції у розглядуваному випадку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 червня 2015 року у справі № 803/981/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 03.03.2016.