Справа № 169/606/15-а,2-а/169/16/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 р. Справа № 876/12108/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Турійського районного суду Волинської області від 23 листопада 2015 року у справі за її позовом до Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області про оскарження рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Турійському районі Волинської області (далі - УПФ) в якому просила визнати рішення відповідача від 23.06.2015 №1538/02-16 про відмову у призначенні пенсії за віком з 50 років (далі - Рішення) незаконним та зобов'язати призначити таку з 12.12.2008 відповідно до діючого законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона як жінка, яка народила шість дітей і виховала їх до шестирічного віку, має право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років, однак відповідачем уже втретє протиправно було відмовлено їй у такій пенсії без правових підстав.

Постановою Турійського районного суду Волинської області від 23 листопада 2015 року в справі №169/606/15-а заявлений позов задоволено частково. Визнано Рішення протиправним та зобов'язано УПФ призначити позивачу пенсію за віком як багатодітній матері відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-ХІІ) з 24.03.2015. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, фактично в частині дати з якої судом зобов'язано УПФ призначити позивачу пенсію, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою задовольнити її позов з 12.12.2008. У поданій апеляційній скарзі вказує на те, що відповідач був зобов'язаний самостійно призначити їй пенсію та повідомити її про таке право, а неприйняття заяв було необґрунтоване, оскільки недоліки поданих нею документів були незначними та могли бути усунуті працівниками УПФ. Вважає, що строк на отримання нею пенсії не поширюється, а відтак така має бути призначена саме з 12.12.2008, що безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач набула право на призначення їй дострокової пенсії за віком як багатодітній матері, а відтак в УПФ не було правових підстав для відмови їй у призначенні такої з 24.03.2015.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статей 1 та 2 Закону №1788-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.17 Закону №1788-ХІІ передбачено, що жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56).

Безспірним на даний момент є право позивачки на пенсію за віком після досягнення 50 років згідно ст.17 Закону №1788-ХІІ, оскільки таке підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а відповідачем рішення суду першої в цій частині не оскаржувалось, а отже визнається.

Єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції позивачка вважає невірне визначення дати з якої їй повинна бути призначена пенсія.

З цього приводу, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, згідно ст.83 Закону №1788-ХІІ та ст.45 Закону №1058-IV пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку.

Тобто, для призначення особі пенсії право на яку вона набула, така особа повинна звернутися до Пенсійного органу із відповідною заявою та документами.

Проте, жодних доказів того, що ОСОБА_1 зверталась у 2008 році за призначенням пільгової пенсії у відповідності до ст.17 Закону №1788-ХІІ матеріали справи не містять та сторонами не підтверджено.

Більше того, згідно листа УПФ від 16.11.2012 №2201/02-16 (а.с.25) відповідачем не було відмовлено ОСОБА_1 у призначенні їй пільгової пенсії як багатодітній матері, оскільки подані нею документи взагалі не були прийняті Пенсійним органом у зв'язку із їх невідповідністю.

Зазначені дії УПФ позивачем не оскаржувались, а відтак вперше відповідачем було порушене право ОСОБА_1 на призначення пенсії лише із прийняттям рішення від 23.06.2015 №1538/02-16 (а.с.27) про відмову у призначенні такої, що і було встановлено у рішенні суду першої інстанції.

Дії щодо неприйняття заяви про призначення пенсії 16.11.2012 позивачкою також оскаржені не були, ні попередньо, ні у розглядуваному позові.

Тобто, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом 2008-2015 років не оскаржувала неприйняття Пенсійним органом її документів, а також не призначення їй пенсії з 12.12.2008, хоча знала про відповідні обставини та мала можливість звернутися за захистом своїх прав.

Згідно ст.99 КАС адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами

Відтак, оскільки позивачем не надано обґрунтованих доказів неможливості звернутись за захистом своїх прав у строк встановлений ст.99 КАС то такий нею пропущено без поважних причин, адже з відповідним позовом така звернулась лише в листопаді 2015 року, а позовні вимоги заявлені з 2008 року.

Додатково, слід погодитись із висновком суду першої інстанції, що позивачем дійсно підтверджено належними та допустимими доказами своє право на отримання пільгової пенсії у відповідності до ст.17 Закону №1788-ХІІ лише під час звернення до відповідача 24.03.2015, оскільки усі документи, нею зібрані: довідки Туличівської сільської ради Турійського району Волинської області про склад сім'ї (а.с.10-11) лише 24.04.2015, свідоцтво про укладення шлюбу (а.с.5) 22.02.2013, свідоцтва про народження (а.с.12-14) лише 2013-2014 роках, характеристики на членів сім'ї (а.с.18-23) лише у 2015 році, судове рішення, яким встановлено факт належності відповідних трудових книжок позивачці (а.с.29) лише 21.10.2014, а відповіді Відділу записів актів цивільного стану Тихорецького району Краснодарського краю Російської Федерації (а.с.32-34) лише в грудні 2012 року та лютому 2013 року.

До 24.03.2015 УПФ фактично було позбавлено можливості встановити обставини, які були підтверджені вищенаведеними документами, а відтак порушення прав позивача, без належного з її боку реагування (захисту свого права шляхом оскарження відповідних дій чи бездіяльності) немало місця.

Відтак, враховуючи, що суб'єктивне право, свободи або інтереси ОСОБА_1 з 12.12.2008 по 23.03.2015 не були порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строків звернення до суду не є необхідним. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення суб'єктивних прав, свобод та інтересів особи, що звернулась із позовом.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 24 листопада 2015 року в справі №21-3538а15.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 з 12.12.2008 по 23.03.2015 включно та правомірність висновків суду першої інстанції щодо наявності у позивачки права на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ст.17 Закону №1788-ХІІ та п.3 Прикінцевих положень Закону №1058-IV з 24.03.2015 (момент звернення із відповідною заявою та подання належних документів), оскільки вона досягла віку і має стаж, які визначені у даній нормі Закону, що підтверджується матеріалами справи.

В іншій частині - щодо визнання Рішення протиправним та визнання права позивачки на пенсію за віком як багатодітній матері, рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Крім того, рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Турійського районного суду Волинської області від 23 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 09 березня 2016 року.