Справа № 305/1391/15а,2а/305/52/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Справа № 876/10308/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області на постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року в адміністративній справі № 305/1391/15-а, провадж. № 2-а/305/52/15 за позовом ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання дій протиправними та зобов'язання надати статус інваліда війни і право на пільги,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Рахівського районного суду Закарпатської області із вказаним позовом та просив зобов'язати управління соціального захисту населення Рахівської державної адміністрації Закарпатської області (надалі - УСЗН Рахівської РДА) надати йому статус інваліда війни 1-ї групи і право на пільги згідно вимог статтей 7, 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (надалі - Закон № 3551-ХІІ).

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є інвалідом армії 1-ої групи; захворювання отримане ним у зв'язку з виконанням військового обов'язку (проходженням військової служби), тому відповідно до статті 7 Закону № 3551-ХІІ він належить до інвалідів війни.

Відповідач безпідставно відмовив йому в задоволенні заяви про надання статусу інваліда війни та пільг у зв'язку з цим, що стало підставою звернення до суду.

Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року позов задоволено.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржило УСЗН Рахівської РДА, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просило скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що захворювання позивача пов'язане з проходженням ним військової служби, тому відповідач не має можливості без відповідних висновків медико-соціальної експертної комісії надати позивачу статус інваліда війни.

Відповідно до частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, постановою центральної військової лікарської комісії МВС України від 3 жовтня 1996 року № 33 встановлено, що захворювання позивача пов'язане із проходженням військової служби.

Крім того, із витягу з акта огляду МСЕК серії 2-18 ЗАК видно, що ОСОБА_2 є інвалідом 1-ої групи внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби; інвалідність встановлена безстроково.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що статус позивача як інваліда військової служби підтверджений пенсійним посвідченням та зазначеними вище документами; встановлено причинно-наслідковий зв'язок отриманого захворювання позивача з його перебуванням на військовій службі, тому він має право на отримання статусу інваліда війни.

Мотиви УПСЗН Рахівської РДА для відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни з підстав відсутності встановленої групи інвалідності, що була пов'язана з виконанням службових (військових) обов'язків, суд до уваги не взяв, оскільки актом огляду МСЕК від 17 січня 1997 року визначена 1-ша група інвалідності позивача, а причина інвалідності - захворювання, пов'язане з проходженням військової служби.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

За приписами частин першої - другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

До інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов'язків військової служби, пов'язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Частиною п'ятою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що строкову військову службу громадяни України проходять відповідно до законів України у Збройних Силах України та інших військових формуваннях з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь для збройного захисту Вітчизни. Отже, за правилами цієї норми проходження строкової служби з метою здобуття військово-облікової спеціальності, набуття практичних навичок і умінь, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини в розумінні статті 7 Закону № 3551-XII.

Відповідно до матеріалів справи інвалідність позивача є наслідком захворювання, пов'язаного із проходженням військової служби не у зв'язку із захистом Батьківщини або внаслідок інших бойових дій у складі діючої армії, а в мирний час у державі, яка не входить до переліку країн та територій, визначених у постанові Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», де велися бойові дії.

Також необхідно зазначити, що віднесення особи до інваліда війни відповідно до статті 7 Закону № 3551-XII безпосередньо пов'язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.

Так, відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Аналіз наведених законодавчих положень дає підстави для висновку про те, що інвалідність позивача не пов'язана з виконанням обов'язків військової служби в контексті статті 7 Закону № 3551-XII (під час воєнних дій), а одержана внаслідок проходження військової служби, тому ОСОБА_2 не може вважатися інвалідом війни.

Всупереч зазначеному, суд першої інстанції помилково ототожнив ці поняття, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій, зокрема, у постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 21-377а13) та від 30 вересня 2014 року.

Відповідно до статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно зі статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні заявленого позову.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 ч.1 п.3, 202, 205 ч.2, 207, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області задовольнити.

Постанову Рахівського районного суду Закарпатської області від 30 вересня 2015 року в адміністративній справі № 305/1391/15-а, провадження № 2-а/305/52/15 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення Рахівської районної державної адміністрації Закарпатської області про визнання дій протиправними та зобов'язання надати статус інваліда війни і право на пільги відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

Н.М.Судова-Хомюк

Постанова складена у повному обсязі 04 березня 2016 року.