Справа № 809/2259/15
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року Справа № 876/10066/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді-доповідача Яворського І.О.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: не з'явився

відповідача по справі 1: представника Мельник Т.О.

відповідача по справі 2: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної державної адміністрації на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_4, у червні 2015 року звернувся в суд з позовом до Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації та просив скасувати розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №215-к «Про звільнення ОСОБА_4.»; скасувати наказ Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 05 травня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_4.»; стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі; стягнути з відповідачів солідарно на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що звільнення його з посади є незаконним, оскільки позивачу не було запропоновано переведення на вакантну посаду заступника начальника управління регулювання техногенних навантажень та економіки природокористування. Крім того, на його думку фактично змін в організації виробництва і праці не відбулося, оскільки після його звільнення 05.05.2015 року Івано-Франківською обласною державною адміністрацією 08.05.2015 року (через три дні) було прийнято нове розпорядження за № 229-к, відповідно до якого створено посаду заступника директора департаменту екології та природних ресурсів облдержадміністрації, яку він раніше обіймав. Наголосив, що при звільненні з роботи на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якою керувався відповідач, повинні були застосовуватися приписи ст. 42 КЗпП України, яка регламентує переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року в справі №809/2259/15 адміністративний позов було задоволено частково. Скасовано розпорядження Івано-Франківської обласної державної адміністрації №215-к від 29.04.2015 року «Про звільнення ОСОБА_4.». Скасовано наказ Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації №6-о від 05.05.2015 року «Про звільнення ОСОБА_4.». Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника начальника директора Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з часу звільнення. Стягнуто в солідарному порядку з Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 травня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Івано-Франківською обласною державною адміністрацією подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року в справі №809/2259/15 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт зазначає, що у відповідності до частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці. Таким чином вважає, що оскільки посаду, на якій перебував позивач, скорочено, то його було звільнено правомірно.

В судовому засіданні представник відповідача Івано-Франківської ОДА вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, проте на адресу суду повернувся конверт з відміткою поштового відділення зв'язку «вибув». Суд апеляційної інстанції звертає увагу на приписи частини 1 статті 40 КАС України відповідно до яких особи, які беруть участь у справі, зобов'язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається їм за останньою адресою і вважається врученою. Даних про зміну місця проживання (перебування, знаходження) позивач суду не надав, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що він був повідомлений належним чином про дату розгляду справи та ухвалив розглядати справу за відсутності позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Івано-Франківською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження за № 133-к від 10.04.2014 року відповідно до якого зменшено, зокрема, штатну чисельність департаменту екології та природних ресурсів на три одиниці та доручено керівнику вищевказаного структурного підрозділу облдержадміністрації внести відповідні зміни і подати на затвердження положення, структуру і штатні розписи підпорядкованих підрозділів, здійснити реорганізаційні заходи згідно з чинним законодавством.

На підставі вищезгаданого розпорядження за № 133-к від 10.04.2014 року прийнято розпорядження за № 415 від 08.07.2014 року, яким затверджено нову редакцію структури департаменту екології та природних ресурсів облдержадміністрації та скорочено, зокрема посаду заступника директора департаменту.

На виконання вищевказаного розпорядження відповідачем 08.07.2014 року, згідно статті 49-2 КЗпП України, повідомлено позивача про його наступне звільнення з посади заступника директора Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Розпорядженням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 29.04.2015 року за № 215-к вирішено звільнити ОСОБА_4 з посади заступника директора Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації 05.05.2015 року відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Наказом Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації № 6-о від 05.05.2015 року звільнено ОСОБА_4 з посади заступника директора Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки вбачається, що ОСОБА_4 присвоєно дев'ятий ранг державного службовця. Стаж роботи в екологічній сфері складає 26 років, із яких 13 років на керівних посадах.

За таких обставин відповідачем не враховано приписи статті 42 Кодексу законів про працю України, наявність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Частиною другою статті 40 КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 цього Кодексу. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

З матеріалів справи видно, що з часу попередження позивача про наступне звільнення і до його звільнення відповідачем, на виконання статті 49-2 КЗпП України, пропонувалися позивачу вакантні посади головного спеціаліста відділу економіки природокористування, комплексного управління та координації природоохоронної діяльності та головного спеціаліста відділу екологічного моніторингу зв'язків з громадськістю та засобами масової інформації, тобто посади які є нижчими ніж та яку займав позивач. Позивач від вищевказаних посад відмовився (а.с. 57).

Проте, згідно структури департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації в складі управління регулювання техногенних навантажень та економіки природокористування була наявна посада заступника директора департаменту - начальника управління. Вказана посада на момент звільнення та в момент пропозицій позивачу іншої роботи була вакантною, що не заперечується сторонами, однак не запропонована позивачу.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про порушення відповідачем порядку звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП, оскільки ОСОБА_4 не було запропоновано іншу роботу, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що приймаючи рішення про скорочення чисельності або штату, роботодавець видає економічно обґрунтований наказ про необхідність внесення змін у структуру і штатний розпис підприємства.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року № 1045-IV встановлено обов'язок завчасного сповіщення виборного органу первинної профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або з зв'язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Підприємства, установи, організації повинні приготувати техніко-економічне обґрунтування скорочення посад чи штату працівників, що обов'язково погоджується з профспілковим комітетом, якщо він діє на підприємстві, установі, організації, або погоджується з виборним представником від трудового колективу. Після цього складається і затверджується новий штатний розпис. До нового штатного розпису не заносяться посади, які скорочено.

Зважаючи на право власника визначати штат і чисельність працівників, відповідач не навів техніко-економічне обґрунтування скорочення штату працівників. Зокрема, скоротивши у липні 2014 року посаду заступника директора департаменту та звільнивши з цієї посади в травні 2015 року позивача, відповідач цього ж місця одразу після звільнення позивача знову вводить посаду заступника директора департаменту в структуру департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

Таким чином, суд апеляційної інстанції підтримує позицію суду першої інстанції про незаконність звільнення позивача з займаної посади.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що судом першої інстанції вирішено позовну вимогу, яка не заявлялась позивачем, а саме вимогу поновлення позивача на посаді, яку він займав раніше.

Відповідач вказує, що таку вимогу позивачем було заявлено усно в судовому засіданні.

Суд апеляційної зазначає, що відповідно до ч.1 ст.137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Цією нормою встановлено, що позовні вимоги можуть бути змінені лише в письмовому порядку з поданням відповідної заяви і в жодному разі не усно. Суд першої інстанції в цьому випадку не вправі був приймати до розгляду позовну вимогу про поновлення позивача на попередньо займаній посаді, але суд першої інстанції вправі вийти за межі позовних вимог в порядку передбаченому статтею 11 КАС України.

Відповідно до цієї статті, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

Суд першої інстанції не навів мотивів за яких він вийшов за межі позовних вимог, однак задовольняючи позовну вимогу про поновлення ОСОБА_4 на посаді заступника начальника директора Департаменту екології та природних ресурсів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, суд першої інстанції врахував норму, яка передбачає необхідність повного захисту прав, свобод та інтересів сторін.

Суд апеляційної інстанції не вправі скасувати правильне по суті рішення лише з формальних причин.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Однак, в чому полягає моральна шкода і за якими критеріями вона була оцінена та визначена в грошовому розмірі, позивач не обґрунтував.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

З огляду на наведене апеляційні вимоги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.212, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2015 року в справі №809/2259/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя-доповідач І.О. Яворський

Судді Р.В. Кухтей

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 09.03.2016 року