Справа № 553/260/16-а
Суддя: Кононенко С. Д.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/260/16-а
Провадження № 2-а/553/20/2016
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03.03.2016м. Полтава

Ленінський районний суд м.Полтави у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в складі:

головуючого судді Кононенко С.Д.,

при секретарі Бобильовій А.П.,

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві про визнання незаконними дій ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії та проведення і здійснення виплати недоплачених сум пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві про визнання незаконними дій ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії та проведення і здійснення виплати недоплачених сум пенсії, в якому просить прийняти постанову якою визнати незаконними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії - ОСОБА_1; зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави здійснити перерахунок пенсії - ОСОБА_1 згідно довідок від 30.12.2015 року за №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 та здійснити виплату недоплачених сум пенсії з період з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р.

У лютому 2016 року від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить доповнити його позову пунктом 3 такого змісту: «Зобов»язати відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави з 01.01.2016 року виплачувати ОСОБА_1 пенсію, як судді у відставці за його вибором, виходячи з розміру суддівської винагороди працюючого судді Господарського суду Полтавської області на посаді судді, яку він займав до виходу у відставку відповідно до вимог ст.129, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та довідок Господарського суду Полтавської області №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 від 30.12.2015 року».

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з»явився, але на адресу суду надійшли письмові заперечення проти позову, в яких просять відмовити у задоволенні вимог заявника у повному обсязі та проводити розгляд справи без його участі.

За таких обставин відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача суб»єкта владних повноважень , належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Позивач, ОСОБА_1, 02 червня 2003 року був звільнений з посади судді господарського суду Полтавської області у відставку за станом здоров»я згідно постанови Верховної Ради України №811-IУ від 15.05.2003 року та наказу №24 від 02.06.2003 року.

Оскільки на час звільнення 02.06.2003 року ОСОБА_1 був пенсійного віку майже 64 роки, за його вибором, згідно п.4 ст.43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХП від 15.12.1992 р., який діяв на той час та ст.37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХП від 16.12.1993 року, йому було призначено пенсію, як судді у відставці, на умовах ст.37 Закону України «Про державну службу» в розмірі 87 відсотків грошового забезпечення працюючого судді.

Розмір пенсії, яку позивач отримує з УПФУ в Ленінському районі в м.Полтава з 01.01.2006 року і по даний час складає 4628 грн., яка нарахована йому відповідачем із грошового забезпечення працюючого судді, яка була станом на 01.01.2006 року в сумі 5795 грн. 36 коп.

Тобто, відповідач нараховує позивачу пенсію із зарплати працюючого судді - 5795 грн. 36 коп. станом на 01.01.2006 року в сумі 4628 грн., і відмовляється перераховувати пенсію на протязі 4-х років, а саме з 01.01.2012 року по даний час, тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Як вбачається з листа УПФУ в Ленінському районі м.Полтави №113/К-02/3 від 12.01.2016 року в нарахуванні та виплаті недоплачених сум пенсії на підставі наданих позивачем заяв та довідок відповідачем відмовлено зокрема з посиланням на ті обставини, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України та ст.37-1 Закону України «Про державну службу». Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. У зв»язку з викладеним з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених вищезазначеними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються.

Позивач вважає відмову відповідача в проведенні перерахунку пенсії незаконною виходячи з наступного.

З 02.06.2003 року, ОСОБА_1 , є суддею у відставці. Перед виходом на пенсію працював на посаді судді господарського суду Полтавської області.

30 грудня 2015 року господарським судом Полтавської області позивачу надані довідки за №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 на підставі яких 30 грудня 2015 року він звернувся до відповідача в черговий раз з заявою про перерахунок пенсії за період з 01.07.2015р. по 31.12.2015р. та здійснити виплати недоплачених сум пенсії за вказаний період, але в цьому йому було відмовлено в черговий девятий раз, цього разу з мотивів, що рішення Кабінетом Міністрів України про перерахунок призначених пенсій державним службовцям не приймалося та відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.02.2015р. №213 з 01.06.2015р. скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне грошове утримання, що призначались відповідно до законів «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», тощо з 01.06.2015р. в порядку та на умовах, визначених вказаними вище законами, не призначаються, а раніше призначені пенсії не переховуються.

Позивач вважає, що відповідач безпідставно на протязі 4 років в черговий раз відмовляє йому в проведенні перерахунку пенсії з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р. згідно наданих ним заяви та довідок №10-14/1951-15 від 30.12.2015р. за липень-серпень 2015 року суддівської винагороди в місяць - 17052 грн., за вересень - грудень 2015 року №10-14/1952-15 суддівської винагороди в місяць - 19292 грн. та виплати недоплачених сум пенсії за період 01.07.2015р. по 31.12.2015 р. є незаконною виходячи з наступного.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст.126 Конституції закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканість суддів, а стаття 130 Конституції України передбачає, що держава забезпечує фінансування та належні умови для фінансування судів і діяльності суддів.

Частиною 4 ст.43 Закону України Про статус суддів №2862-ХП від 15.12.1992р., який діяв на час призначення позивачу пенсії визначалось, що судді, який вийшов у відставку та має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг пенсійного віку, за ним зберігається право на одержання щомісячного грошового утримання, або за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України Про державну службу - 80 відсотків зарплати працюючого на відповідній посаді судді.

Згідно статті 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - 25 років, для жінок - 20 років, в тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досяїнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців - у розмірі 80% зарплати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року

- страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Згідно до ч.І ст.141 Закону України «Про судоустрій і стату с суддів», судді який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками 62 років виплачується пенсія на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», або за його вибором щомісячне грошове утримання.

Таким чином, зазначена норма не ставить право судді (працюючого чи у відставці) на одержання пенсії державного службовця у залежність від його виходу на пенсію й працюючі судді які досягли згідно закону пенсійного віку, за наявності відповідного страхового стажу, мають право на призначення пенсії згідно до норм Закону України «Про державну службу».

Згідно ч.І ст.37-1 Закону України Про державну службу у разі підвищення розміру зарплати працюючим державним службовцям, а також у звязку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Питання ж перерахунку пенсії судді у відставці, яким є і позивач за даним позовом, має вирішуватися з врахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» ч.4 ст.47 якого визначає гарантії незалежності суддів та передбачає, що незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установлених законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

У звязку з набуттям чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів №245З-УІ змінено порядок оплати прані працюючим суддям, яким виплачується суддівська винагорода, тобто врегульовано законом і зокрема ст.129 цього закону визначено вид, склад, розмір суддівської винагороди, яка складається щодо моїх позовних вимог з грошового утримання і включає в себе - посадовий оклад та доплату за вислугу років.

Приймаючи до уваги, що згідно з довідками господарського суду Полтавської області від 30.12.2015р. суддівська винагорода за липень- серпень 2015 року становить - 17052 грн., а за вересень - грудень 2015 року- 19292 грн., а підвищення суддівської винагороди працюючим суддям має підстави і для перерахунку пенсії суддям, що вийшли на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу», тобто, позивач набув право на перерахунок пенсії.

Норми ст.138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» безпосередньо повязують виплату пенсії чи довічного грошового утримання судді у відставці з грошовим утриманням судді, який працює на посаді, яку я займав до виходу у відставку, що зумовлює проведення перерахунку пенсії чи довічного грошового утримання судді у відставці при зміні розміру суддівської винагороди працюючого судді.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» встановлена гарантія матеріального забезпечення суддів у відставці, яка не може бути знівельована в звязку з тим, що органи влади України не встановили порядку, за яким зазначена гарантія повинна бути дотримана.

Згідно до п. п. З, 4, 5 рішення Конституційного Суду України ./®3-рп/2013 від 03.06.2013р. положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи від 08.07.2011р. №3668-УІ визнані неконституційними незаконними та втратили чинність з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиційне значення при розгляді судами цієї категорії позовів.

Положення Європейської хартії щодо закону «Про статус суддів» від 10.07.1998р. передбачає, що судді, які досягай встановленого законом віку для виходу на пенсію з посади судді повинні отримувати виплати після виходу на пенсію, рівень виплати яких має бути ближчим до рівня зарплати судді, що працює.

Більш того, є судові постанови прийняті за 2012-2014 роки, які залишено без зміни та які виконано щодо позовних вимог позивача і це також має преюдиційне значення та має враховуватись при вирішення даної категорії спорів.

Про це також говориться і в рішенням Конституційного Суду України від 11.10.2005р. №8рп/2005, від 18.06.2007р. №4рп/2007, №3рп/2013 від 03.06.2013р.

Більш того, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-УШ від 02.03.2015р. норма щодо нарахування грошового утримання судді у відставці не більше 10 прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність та вийшли у відставку раніше, тобто до 01.06.2016р. збережена та не може розповсюджуватись на суддів у відставці, що вийшли на пенсію раніше і особисто позивач 02.06.2003р., оскільки закон №213-УШ від 02.03.2015р. не має зворотної дії.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року у справі № З-рп/2013 визнано частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України "По судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-У1 у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-У1, оскільки визначений Законом №2453 порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання було змінено Законом №3668, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон №3668 звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Згідно зі змінами, що були внесені до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.03.2015 року №213-/ТП, який набрав чинності з 28.03.2015 року, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, дана норма закріплена в частині третій ст. 141.

Відповідно до ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 08.07.2011 № 3668 довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно постанови правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, яка зареєстрована у Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 200М4891 хоча і не передбачений порядок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді, але цією постановою і не заборонено нарахування чи перерахунку щомісячного грошового утримання судді.

Виходячи із загальних засад пріоритетності Законів над відомчими та урядовими нормативними актами, при вирішенні даного спору підлягає застосуванню саме ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не відомча Постанова правління Пенсійного фонду України.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» встановлена гарантія матеріального забезпечення судді у відставці, яка не може бути знівельована в зв'язку з тим, що органи влади України не встановили порядку, за яким зазначена гарантія повинна бути дотримана.

Оскільки ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлений розмір щомісячного грошового утримання судді у відставці у відсотках від заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, то розмір щомісячного довічного грошового утримання має збільшуватись у разі збільшення розміру заробітної плати відповідного судді.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», роз'яснено, що гарантії незалежності і недоторканості суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначено Конституцією та законами України. Такими гарантіями, зокрема, є: здійснення правосуддя виключно судами; особливий порядок призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення суддів; особливий порядок фінансування та організаційного забезпечення судів; належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів. Тобто, належне матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, є однією із гарантій незалежності і недоторканості суддів.

Крім цього, рішенням Конституційного Суду України № З-рп/2013 від 03.06.2013 року (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453 в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи від 08.07.2011 року № 3668.

При цьому в рішенні зазначено, що визначений Законом № 2453 порядок нарахування, щомісячного довічного грошового утримання було змінено Законом № 3668, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668 звузив обсяг цього права встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Отже, частина третя статті 138 Закону № 2453 не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Основного Закону України.

Стосовно обмеження максимального розміру грошового довічного утримання судді у відставці визначеного ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд зазначив, що в рішенні від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України вже вирішував питання про недопустимість встановлення в законі максимального розміру пенсії суддів або їх щомісячного довічного грошового утримання, наголошуючи, що це обмежить їх обсяг, а також зазначав, що, залишивши незмінним зміст права на пенсію та щомісячне довічне грошове утримання суддів, закон звузив обсяг цього права, встановивши граничну межу для таких виплат суддям (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Враховуючи, що однією з гарантій незалежності суддів є заборона при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг визначених Конституцією України таких гарантій. Конституційний Суд України вважає, що положення третього речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453, статті 2 Закону № 3668 стосовно встановлення максимального розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) суддів суперечать частині першій статті 126 Основного Закону України.

Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку. У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року вказано такий порядок виконання цього Рішення: частина третя статті 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді»; дія статті 2 Закону № 3668 не поширюється на Закон № 2453; дія абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668 не поширюється на правовідносини щодо виплати суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання).

Відповідно до п.п. 3,4,5 Рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від - 3.06.2013 року положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Оскільки діючим законодавством чітко визначено, що розмір довічного утримання, який призначено та виплачується судді у відставці розраховується із розміру грошового утримання працюючого судді, тому у разі збільшення розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, повинен збільшуватися розмір довічного грошового утримання судді у відставці без обмеження максимального розміру грошового довічного утримання судді у відставці, визначеного ч. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Отже судді у відставці мають право на отримання щомісячного довічного грошового утримання відповідно Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку з чим, відповідач, виплачуючи таке утримання в меншому розмірі, діє всупереч вимогам чинного законодавства, тобто протиправно, обчислення щомісячного довічного утримання суддів у відставці повинно здійснюватися у відсотковому відношенні до розміру грошового утримання працюючих суддів, тому, у разі зміни розміру грошового утримання суддів, що працюють на відповідній посаді, органи Пенсійного фонду здійснюють відповідний перерахунок раніше призначеного грошового утримання судді у виставці.

У правовій позиції Контситуційного суду України, висловленій ним у рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18.06.2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема, від 24.06.1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20.03.2002 року №5-рп/2002 року (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01.12.2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01.12.2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний суд України наголошує, що ч. 3 ст. 22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною першою статті 126 Закону закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією України і законами України. Складовою цих гарантій відповідно до ч. 1 ст. 130 Закону є обовязок держави забезпечувати фінансування та належні умови функціонування судів і діяльності суддів.

Пунктом 6.1 Європейської Хартії передбачено, що судді, які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску при прийнятті ними рішень і в роботі взагалі, щоб ніщо не могло вплинути на їх незалежність та неупередженість.

Таким чином, цілою низкою законів і нормативними актами встановлений особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів і це є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Разом з тим, рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 року №20-рп/2004 року, як і вище зазначені рішення Конституційного суду України, є обовязковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Однією із соціальних гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ч. 1 ст. 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітної плати, пенсії, щомісячного грошового утримання судді, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване не забезпечення гідності його статусу життєвого рівня. Умови і порядок виплати цього утримання встановлюється Законом України „Про судоустрій та статус суддів. Така правова позиція викладена у рішенні Конституційного суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного грошового утримання).

Відповідно до ст. 129 Закону України „Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Таким чином, розмір довічного грошового утримання безпосередньо повязаний із розміром заробітної плати суддів відповідних суддів.

Як зазначив Конституційний суд України у мотивувальній частині рішення від 14.12.2001 року №18-рп/2011, щомісячне довічне грошове утримання суддів є самостійною гарантією незалежності суддів та складовою його правового статусу. Правова природа щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття однорідними та взаємоповязаними. Щомісячне грошове утримання судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді, встановлюється у звязку з виконанням ним своїх обовязків щодо здійснення незалежного неупередженого та справедливого правосуддя, а щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обовязків та особливою формою його соціального забезпечення.

Необхідно вказати, що грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок державного бюджету України.

Статтею 17 Закону України „Про судоустрій і статус суддів єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується, зокрема, вирішенням питань внутрішньої діяльності судів органами суддівського самоврядування.

Згідно п. 6 рішення Ради Суддів України №18 від 23.03.2012 року за результатами розгляду звернень суддів у відставці щодо їх права на перерахунок довічного грошового утримання, вважати наявними у них такого права відповідно до ч.3 ст. 138 Закону України „Про судоустрій статус суддів. Також у вказаному рішенні вказано, що необхідно запровадити такий порядок перерахунку довічного грошового забезпечення суддям у відставці на рівні Державної судової адміністрації України та Пенсійного фонду України, за яким під грошовим утриманням судді, який працює на відповідній посаді, слід вважати єдиний рівень по державі для суддів відповідної інстанції.

Частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, відповідач відмовляючи позивачу в проведенні перерахунку пенсії та здійсненні доплат пенсії згідно його заяви та довідок господарського суду Полтавської області №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 від 30.12.2015р. діяв не на підставі та не в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Про це також йдеться і в рішеннях Конституційного Суду України №8ріП2005, №4рП/2007 і зокрема в рішенні №3рп/2013 від 03.06.2013р.

Вимога позивача щодо зобов»язання відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави з 01.01.2016 року виплачувати йому пенсію, як судді у відставці за його вибором, виходячи з розміру суддівської винагороди працюючого судді Господарського суду Полтавської області на посаді судді, яку він займав до виходу у відставку відповідно до вимог ст.129, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та довідок Господарського суду Полтавської області №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 від 30.12.2015 року, задоволенню не підлягає, оскільки суду не відомо чи порушуватимуться права позивача у майбутньому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 126, 130 Конституції України, п.п. 6.1, 6.4 Європейської хартії про закон «Про статус суддів», Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про державну службу», ст.ст. 2, 6, 7, 21, 158, 159, 160, 161, 162, 163 КАС України, ст. 5 Закону України «Про судовий збір», Рішенням Конституційного суду України від 03.06.2013 року 3-рп/2013 рік, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України Ленінського району в м.Полтаві про визнання незаконними дій ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії та проведення і здійснення виплати недоплачених сум пенсії задовольнити частково.

Визнати незаконними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії - ОСОБА_1.

Зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Полтави здійснити перерахунок пенсії - ОСОБА_1 згідно довідок від 30.12.2015 року за №10-14/1951-15, №10-14/1952-15 та здійснити виплату недоплачених сум пенсії з період з 01.07.2015 р. по 31.12.2015 р.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_3