Справа № 826/1180/16
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 березня 2016 року № 826/1180/16

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Закритого акціонерного товариства «РУР ГРУП С.А.» до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Закрите акціонерне товариство «РУР ГРУП С.А.» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у місті Києві (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29.10.2015 року № в повному обсязі;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29.10.2015 року № в повному обсязі;

- стягнути на користь Закритого акціонерного товариства «РУР ГРУП С.А.» () з Державного бюджету України всі судові витрати по справі шляхом їх безспірного списання із Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві ().

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оспорювані податкові повідомлення - рішення є протиправними, позаяк прийняті відповідачем за відсутності у своїх діях порушень податкового законодавства.

Відповідач явки повноважного представника до суду не забезпечив, про причини неприбуття суд не повідомив, про час, дату і місце проведення судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що відповідачем проведено документальну позапланову перевірку Закритого акціонерного товариства «РУР ГРУП С.А.» () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» () за період з 01.01.2012 по 31.12.2013.

За результатами проведеної перевірки складено Акт № 626/1-26-50-22-08-24714833 від 13.10.2015 року.

В ході перевірки встановлено наступні порушення:

1) п. 44.1 ст.44, п.138.2 ст.138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 2 922 764,00грн., в тому числі: - Рік 2012- 1 812 693 грн.; - Рік 2013-1 110 071 грн.;

2) 198.3, п.198.6 ст.198 та п.201.1 ст. 201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 2 894 867,00грн., у тому числі: - Березень 2012 року на загальну суму 381 500 грн.; - Квітень 2012 року на загальну суму 1 402 грн.; - Жовтень 2012 року на загальну суму 88 269 грн.; - Листопад 2012 року на загальну суму 842 568 грн.; - Грудень 2012 року на загальну суму 412 634 грн.; - Березень 2013 року на загальну суму 62 223 грн.; - Квітень 2013 року на загальну суму 687 802 грн.; - Червень 2013 року на загальну суму 93 841 грн.; - Липень 2013 року на загальну суму 92 332 грн.; - Серпень 2013 року на загальну суму 139 297 грн.; - Вересень 2013 року на загальну суму 47 533 грн.; - Жовтень 2013 на загальну суму 45 465 грн.; - Листопад 2013 на загальну суму 1 грн.

На підставі висновків перевірки, відповідачем 29.10.2015 прийняті податкові повідомлення - рішення, зокрема: - №, згідно якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 3 139 956, 00грн.; - №, згідно якого позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 3 653 455, 00грн.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю податкових повідомлень - рішень №№, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: - ведення обліку платників податків; - інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; - перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо отримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Згідно п.п.21.1.1., 21.1.2., 21.1.4. п.21.1. ст.21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані, крім іншого: дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумління виконання покладених на контролюючі органи функцій; не допускати порушень прав та охоронюваний законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

Відповідно до п.п.20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем у ході проведеної перевірки встановлено, що Закритим акціонерним товариством «РУР ГРУП С.А.» в особі директора - ОСОБА_3 (Зберігач) укладено з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» в особі директора ОСОБА_2 договір відповідального зберігання нафтопродуктів від 28.09.2012 №28/09/2012.

Поряд з цим, за результатами дослідження поданих позивачем документів до перевірки, відповідач дійшов до висновку про те, що первинні документи, отримані ЗАТ «РУР Груп С.А.» від ТОВ «Газукраїна-2020»», оформлені з порушенням, а саме: підписані особами, що не мають відношення до вищезазначених підприємств та у яких немає права ставити підпис на фінансово - господарських документах.

Також у акті перевірки відповідач зазначав про відсутність об'єкта оподаткування по операціях з придбання товарів у ТОВ «Газукраїна-2020» в розумінні ст.134 р. ІІІ Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року Ж2755-УІ та ст.185 р. Податкового Кодексу України.

За таких обставин, відповідач стверджував, що фінансово-господарська діяльність ЗАТ «РУР Груп С.А.» здійснюється поза межами правового поля, що у свою чергу свідчить про ненабуття належним чином цивільної праводієздатності ЗАТ «РУР Груп С.А.». Фінансово - господарські взаємовідносини між ЗАТ «РУР Груп С.А.» та ТОВ «Газукраїна-2020» є такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами (ст.234 Цивільного Кодексу України).

Аналіз змісту акту перевірки свідчить, що висновки щодо нереального характеру вчинюваних позивачем та ТОВ «Газукраїна-2020» ґрунтуються на інформації, що міститься у протоколі допиту свідка ОСОБА_2, матеріалах кримінального провадження №0000076 від 24.02.2014 за фактами неправомірних дій службових осіб групи компаній «Східно - європейська паливно - енергетична компанія», вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова по справі №646/3810/15-к від 09.04.2015.

Так, відповідачем у ході проведеної перевірки без належного ґрунтовного аналізу первинної документації, оформленої суб'єктами господарювання за наслідками вчинюваних господарських операцій, відповідачем встановлено нереальність їх здійснення.

Натомість, суд звертає увагу на те, що при встановленні факту здійснення господарської операції дослідженню підлягають усі первинні документи, які належать складати залежно від певного виду господарської операції - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Перевірці підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, зокрема: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо, можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідності строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Як свідчать матеріали справи, сторонами на виконання договірних зобов'язань 28.09.2012 №28/09/2012, зокрема оформлені відповідні акти прийому - передачі нафтопродуктів; залізничні накладні, акти наданих послуг/виконання робіт; видаткові накладні; товарно - транспортні накладні, сертифікати відповідності; паспорти якості, акти приймання нафтопродуктів за кількість типової форми №5-НП; журнали обліку надходження нафти та нафтопродуктів за формою №6-НП по нафтобазам м. Кіровоград та м. Знам'янка, копії яких подавались перевіряючим, проте не були взяті контролюючим органом до уваги при дослідженні питань щодо фактичного руху товарів по господарських операцій позивача з ТОВ «Газукраїна-2020», так як наслідок і реальності вчинюваних операцій.

Разом з тим, в ході судового розгляду встановлено, що реальність вчинення господарських операцій між ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ВЕТЕК» та ЗАТ «РУР Груп С.А.» також підтверджена актом документальної перевірки з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства ЗАТ «РУР ГРУП С.А.» за період з 01.07.2011 року по 31.12.2013 року № 1/11-26- 50-22-03-24714833 від 24.11.2014 року. У вказаному Акті перевірки встановлено факт відсутності порушень законодавства Закритим акціонерним товариством «РУР ГРУП С.А.» по взаємовідносинам з контрагентом ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Поряд з цим, фактичні обставини справи свідчать, що між ЗАТ «РУР ГРУП С.А.» («Покупець»), в особі директора ОСОБА_3, та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» («Постачальник»), в особі директора ОСОБА_2, було укладено договір поставки нафтопродуктів від 05 березня 2012 року №0503/12-ДК про передачу у власність нафтопродуктів.

Також, ЗАТ «РУР ГРУП С.А.» («Покупець»), в особі директора ОСОБА_3, та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» («Постачальник»), в особі директора ОСОБА_2, було укладено договір поставки нафтопродуктів від 24 жовтня 2012 року №2410/12ГСМ-И1 про передачу у власність нафтопродуктів.

Відповідач на спростування реальності наведених правочинів покликається на пояснення ОСОБА_2, відображені в протоколі допиту свідка.

Суд критично ставиться до таких доводів відповідача, з огляду про наступне.

Особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобов'язань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є лише правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності).

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Частиною першою ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства. Отже, правочин, укладений з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, суперечить і моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п'ята ст. 203 ЦК України). Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Згідно з частиною третьою ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину, податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України межі юридичної відповідальності мають індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.

Виходячи з наведеного, позивач як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності, за невиконання чи неналежне виконання обов'язків щодо сплати податків іншими контрагентами.

Також, суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Крім того, пояснення керівника ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» у розумінні імперативних приписів чинного законодавства не можуть бути беззаперечним доказом дефектності первинної документації суб'єктів господарювання, зважаючи на наступне.

Так, згідно положень закону, зокрема, ст. 72 КАС України тільки вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях. чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як встановлено п. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пп.1.2 п.1, пп.2.1 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4, 201.10 ст. 201 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

З аналізу викладених положень вбачається, обов'язковою умовою включення суми ПДВ до складу податкового кредиту є наявність податкових накладних, належним чином зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що всі податкові накладні, отримані ЗАТ «РУР ГРУП С.А.» від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», зареєстровані належним чином в Єдиному реєстрі податкових накладних з підтвердженням відповідними квитанціями та мають необхідні реквізити.

Отже, факт отримання товариством належним чином зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкової накладної за результатами придбання товару, свідчить про наявність правових підстав для віднесення суми сплаченого ПДВ до податкового кредиту. Жодних додаткових вимог до формування податкового кредиту, законодавство, не встановлює.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку проте, що у діях позивача відсутні порушення приписів чинного законодавства.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29.10.2015 року № в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 29.10.2015 року № в повному обсязі.

Присудити з Державного бюджету України на користь Закритого акціонерного товариства «РУР ГРУП С.А.» понесені судові витрати в розмірі 101901, 17грн.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур