Справа № 826/2961/15
Суддя: Оксененко О.М.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2961/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Оксененко О.М.
У Х В А Л А

Іменем України

01 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Оксененка О.М.,

суддів - Губської Л.В., Федотова І.В.,

при секретарі - Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України, третя особа - Пенсійний фонд України про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа - Пенсійний фонд України, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:

- визнати незаконними та скасувати п. 2 в частині «бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування» та п. 8 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595;

- зобов'язати розробити в чинному нормативному акті правовий механізм отримання пенсій на підконтрольній українській владі території не тільки для осіб, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до «Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції», а в тому числі і для інших осіб з непідконтрольних українській владі територій Донецької та Луганської області і які не являються переміщеними особами, у відповідності з призначенням спірного нормативного акту (яке полягає у розробці механізмів пенсійного забезпечення всіх громадян України з неконтрольованих української владою територій).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування п. 2 в частині «бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування» та п. 8 «Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №595 закрито на підставі п.4 ч.1 ст.157 КАС України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять дану постанову скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

З матеріалів справи видно, що позивачі є пенсіонерами, що підтверджується наданими до суду копіями посвідчень від 21.09.2006 НОМЕР_2 та від 29.10.1997 серія НОМЕР_1.

Так, ОСОБА_2 з 28.12.1999 призначена пенсія за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ», водночас ОСОБА_3 з 24.09.1997 призначено пенсію за віком.

Зареєстрованим на момент звернення до суду місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які являються подружжям, згідно наявних у справі копій паспортів серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4, є адреса: АДРЕСА_1.

Судом першої інстанції встановлено, Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), який визначає процедуру фінансування бюджетних установ, надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям (далі - установи), здійснення соціальних виплат населенню Донецької та Луганської областей (пункт 1 Тимчасового порядку).

Так, пунктом 2 Тимчасового порядку встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Відповідно до пункту 8 Тимчасового порядку особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати.

Вважаючи, що дана постанова в частині наведених пунктів є незаконною та такою, що порушує норми Конституції України, норм міжнародного права, а також права та законні інтереси великої кількості громадян України з неконтрольованою українській владі Донецької та Луганської області, в тому числі і позивачів як мешканців м. Стаханова Луганської обл., несе дискримінаційний зміст по відношенню до них, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмов у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Колегія суддів зазначає, що аналіз викладених вище положень Постанови № 595 дає підстави для висновку, про те, що вказаний нормативно-правовий акт і затверджений ним Тимчасовий порядок жодним чином не скасовують, не обмежують і не звужують закріплені Конституцією України гарантії, права чи свободи позивачів стосовно здійснення соціальних виплат, а лише встановлюють особливий порядок (механізм) реалізації державної політики, зокрема в частині забезпечення здійснення соціальних виплат населенню у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Крім того, частиною другою статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Отже, тимчасові заходи у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на територіях, які тимчасово не контролюються органами державної влади, передбачені положеннями Постанови № 595, спрямовані на впорядкування, організацію та забезпечення фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Зазначені тимчасові заходи хоч і створюють додаткові труднощі для певної частини громадян щодо отримання соціальних виплат, але спрямовані на забезпечення реального виконання соціальних та інших виплат взагалі.

При цьому, згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Пунктом 6 частини першої статті 3 КАС України установлено, що адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

За змістом статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Отже, право на захист можна визначити як надану правомочній особі можливість застосування заходів правоохоронного характеру для відновлення її порушених прав чи таких, що оспорюються.

Право на захист є самостійним суб'єктивним правом, яке з'являється у власника прав лише в момент їх порушення або оспорювання і реалізується в межах охоронюваних правовідносин, які виникли при цьому.

Відтак, захист порушених прав, свобод та інтересів особи є похідним, тобто передбачає наявність встановленого факт їх порушень.

При цьому, пункт 1 частини другої статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно щодо інтересу, порушеного протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень за наявності між ними та порушенням причинно-наслідкового зв'язку умови порушення її прав.

Відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Отже, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що в обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються на те, що єдиним джерелом їх існування, як пенсіонерів, з липня 2014 року по листопад 2014 року була пенсія ОСОБА_2, яку продовжував зараховувати його пенсійний орган, переведений в липні 2014 року на підконтрольну українській владі територію, і яка надходила на його особистий картковий рахунок. Однак з листопада 2014 року нарахування пенсії ОСОБА_2 припинено у зв'язку із прийняттям оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України.

При цьому, за твердженнями ОСОБА_3, вона з липня 2014 року пенсії не отримувала, зважаючи на те, що її пенсійний орган припинив свою діяльність, але і на підконтрольну українській владі територію не переводився.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 01 березня 2015 року перебуває на обліку як пенсіонер в управлінні Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська, заборгованість з виплати пенсії за період з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2015 року перед нею органами пенсійного фонду погашена у березні 2015 року.

В свою чергу ОСОБА_2 взятий на облік в Головному управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01 березня 2015 року. Відповідно до атестату про зняття з обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області ОСОБА_2 пенсія йому виплачувалася по 31 жовтня 2014 року. Водночас пенсія за період з 01 листопада 2014 року по 31 квітня 2015 року виплачена ОСОБА_2 у квітні 2015 року.

В подальшому пенсійні виплати позивачам виплачуються відповідними управліннями Пенсійного фонду України своєчасно та відповідно до норм чинного законодавства.

З огляду на викладене, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачі є особами, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509, тобто фактично набули статусу внутрішньо переміщених осіб.

При цьому, відповідно до позовних вимог, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили зобов'язати КМУ розробити в чинному нормативному акті правовий механізм отримання пенсій на підконтрольній українській владі території саме для інших осіб з непідконтрольних українській владі територій Донецької та Луганської області, які не являються переміщеними особами, у відповідності з призначенням спірного нормативного акту (яке полягає у розробці механізмів пенсійного забезпечення всіх громадян України з неконтрольованих української владою територій).

Таким чином, в даному випадку, вбачається, що позивачі звернулися до суду в інтересах інших осіб з непідконтрольних українській владі територій Донецької та Луганської області, які не являються переміщеними особами.

При цьому, стосовно посилань апелянтів на існування у них наміру повернення на територію Луганської обл. у м. Стаханов, в результаті чого оскаржуваною постановою будуть порушені їх права, колегія суддів зазначає, що судовий захист прав, свобод та інтересів осіб є таким, що настає внаслідок встановленого судом факту їх порушення, а не можливості їх порушення в майбутньому.

Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання і захищати права, свободи та інтереси, які були порушені на час звернення до суду, а не можуть бути порушені у майбутньому.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачами, в даній ситуації, не надано жодного доказу, що свідчив би про наявність порушень саме їх прав з боку відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої та не дають підстави вважати, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального та права, які регулюють спірні правовідносини, та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Оксененко О.М.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.