Справа № 803/714/14
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.02.2016р. Справа № 876/5259/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (позивача у справі): ОСОБА_1,

відповідача у справі: не з'явився

третьої особи у справі: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2014р. у справі №803/714/14

за позовом ОСОБА_1

до Відділу Держземагенства у Ківерцівському районі Волинської області Головного управління Держземагенства у Волинській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Озерцівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області

про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

08.04.2014р. позивач: ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача: Відділу Держземагенства у Ківерцівському районі Волинської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Озерцівська сільська рада, про визнання протиправною відмови у погодженні проекту землеустрою зі зміни цільового призначення земельної ділянки, викладеної у висновку № 03-4/199 від 16.10.2013рю, та зобов'язання відповідача погодити зазначений проект землеустрою.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,6685 га, яка розташована на території Озерцівської сільської ради. Дану земельну ділянку позивач набув у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2009р. та отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24.03.2010р.

Відповідно до державного акту про право власності на землю, цільовим призначенням цієї земельної ділянки є її використання - для ведення особистого селянського господарства. В даний час дану земельну ділянку позивач вирішив використати для будівництва та обслуговування житлового будинку. Озерцівська сільська рада не заперечує проти такої зміни цільового призначення землі та затвердила детальний план території житлової забудови. Позивач виготовив проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, проте, незважаючи на дотримання позивачем усіх приписів земельного законодавства, висновком відділу Держземагенства у Ківерцівському районі №03-4/199 йому було відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, оскільки належна йому земельна ділянка підпадає під дію мораторію на відчуження та зміну цільового призначення, а також у зв'язку з тим, що по Озерцівській сільській раді Ківерцівського району відсутні схема землеустрою і техніко-економічні обгрунтування використання та охорони земель. Позивач вважає, що дія мораторію не поширюється на земельні ділянки набуті в результаті купівлі-продажу.

За результатами розгляду справи Волинський окружний адміністративний суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Свої висновки суд мотивував тим, що вжите законодавцем у підпункті "Б" пункту 15 Розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України словосполучення "виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства" означає не спосіб набуття права власності на земельну ділянку (стаття 81 Земельного кодексу України), як помилково вважає позивач, а спосіб формування земельної ділянки як об'єкта цивільних прав (стаття 79-1 Земельного кодексу України). Суд першої інстанції вважає, що якщо земельна ділянка сформована як об'єкт нерухомого майна внаслідок виділення в натурі земельного паю для ведення особистого селянського господарства, то для неї встановлений мораторій на зміну цільового призначення, а подальша зміна власника такої земельної ділянки не припиняє дію мораторію. Тому суд першої інстанції вважає, що ОСОБА_1 незалежно від способу набуття ним права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням "для ведення особистого селянського господарства", яка сформована внаслідок виділення земельного паю, до закінчення дії чи скасування введеного пунктом 15 Розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України мораторію, позбавлений права змінювати цільове призначення цієї земельної ділянки.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, апелянт (позивач у справі): ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. Свою апеляційну скаргу апелянт мотивує тим, що відсутні правові підстави, які б свідчили на невідповідність проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки чинному законодавству. Апелянт вважає, що норму права про те, що мораторій поширюється лише на ті земельні ділянки для особистого селянського господарства, які були виділені в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), потрібно читати буквально, а відтак, той факт, шо він набув спірну земельну ділянку за договором купівлі-продажу вказує, на те, що на цю земельну ділянку мораторій не розповсюджується. Апелянт просить постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

В судове засідання Львівського апеляційного адміністративного суду з'явився апелянт (позивач у справі): ОСОБА_1, який доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримав у повному обсязі, просив апеляційну скаргу задоволити, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2014р. скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, пояснення апелянта (позивача у справі), перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегією суддів встановлено наступне:

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,6685га, що розташована на території Озерцівської сільської ради, яку він отримав у власність на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2009р.. Відповідно до державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 24.03.2010р., цільовим призначенням даної земельної ділянки, є використання її для ведення особистого селянського господарства.

В даний час дану земельну ділянку позивач вирішив використати для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позивачем виготовлено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Висновком відділу Держземагенства у Ківерцівському районі №03-4/199 від 16.10.2013р. йому було відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, оскільки належна йому земельна ділянка підпадає під дію мораторію на відчуження та зміну цільового призначення, а також у зв'язку з тим, що по Озерцівській сільській раді Ківерцівського району відсутні схема землеустрою і техніко-економічні обґрунтування використання та охорони земель.

Висновок відділу Держземагенства у Ківерцівському районі №03-4/199 про відмову у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у зв'язку з тим, що земельна ділянка підпадає під дію мораторію на відчуження та зміну цільового призначення відповідає вимогам чинного земельного законодавства з огляду на наступне.

За результатами аналізу матеріалів справи та норм права, які з ними кореспондуються, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків:

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із вимогами ч.4 ст.13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до норм ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12.10.1978р. вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується правомірності зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, що перебуває у власності позивача, тобто цивільного права, що підтверджується наявною у справі копією державного акта на право власності на землю, відтак, колегія суддів вважає, що даний спір є по своїй суті спір про право цивільне.

Зважаючи на те те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні ч.1 ст.6 Конвенції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2013р. у справі № 21-228а13, у якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК України та 16 Цивільного кодексу України.

Згідно із вимогами п.4 ч.1 ст.198 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність виходу за межі доводів апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2014р. у справі №803/714/14 за позовом ОСОБА_1 до Відділу Держземагенства у Ківерцівському районі Волинської області Головного управління Держземагенства у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Озерцівська сільська рада Ківерцівського району Волинської області, про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, - задоволити частково.

2. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05.05.2014р. у справі №803/714/14, - скасувати та закрити провадження у справі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.03.2016р.