Справа № 2а-14361/12/2670
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2016 р. м. Київ К/800/37101/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року

у справі № 2а-14361/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-Сервіс»

до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року, адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-Сервіс» (далі - ТОВ «Гарант-Сервіс»; позивач) до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві; відповідач) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 19 червня 2012 року. Зобов'язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві стягнути на користь ТОВ «Гарант-Сервіс» судові витрати в розмірі 2 146,00 грн. з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з рахунку ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - в силі.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «Гарант-Сервіс» з питань дотримання вимог чинного податкового законодавства, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на додану вартість при взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «РІП» за березень - липень 2011 року, за результатами якої складено акт № 1519/22-5/23157922 від 28 травня 2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 19 червня 2012 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 225 571,00 грн. (202 880,00 грн. - основний платіж, 22 691,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) у зв'язку з неправомірним включенням до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних у ТОВ «РІП» робіт зі зрізання та розкряжовування стовбурів та гілок, корчування та вивозу пнів і деревини; розробки та вивозу землі; встановлення тимчасової споруди; розбирання дво- та триповерхових адміністративних будинків; обслуговування рекламних щитів; розбирання бомбосховища; перевезення ґрунту; виконання земляної засипки під час утеплення цоколя; підготовки території для влаштування трьох тенісних кортів, а також товарно-матеріальних цінностей за нікчемними правочинами.

Обґрунтовуючи свою позицію, податковий орган посилався на акт № 1803/23-03/32163147 від 08 серпня 2011 року про неможливість проведення зустрічної перевірки контрагента позивача за березень - травень 2011 року, в якому зазначено про неможливість фактичного здійснення ТОВ «РІП» господарської діяльності в силу відсутності трудових ресурсів, основних засобів, складських приміщень, транспортних засобів.

Крім того, відповідач звертав увагу на пояснення ОСОБА_3 (директора ТОВ «РІП») щодо його непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного ним товариства, а також на матеріали досудового слідства в кримінальній справі № , порушеній стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 28, частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України, відповідно до яких вказані особи з метою систематичного збагачення протягом 2010 - 2011 років, застосовуючи завідомо підроблені документи, надавали незаконні послуги з мінімізації податкових зобов'язань та переведення безготівкових коштів в готівку, використовуючи реквізити фіктивних підприємств, одним з яких було ТОВ «РІП».

Задовольняючи адміністративний позов повністю, суди попередніх інстанцій виходили з того, що фактичне виконання спірних операцій підтверджується належним чином складеними первинними документами; контрагент позивача на час здійснення відповідних операцій перебував в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мав статус платника податку на додану вартість; придбані в ТОВ «РІП» роботи та товарно-матеріальні цінності використано товариством у власній господарській діяльності, а саме - передано третім особам на виконання договірних зобов'язань; відповідачем на підтвердження викладених в акті перевірки доводів не подано відповідного вироку.

Проте, колегія суддів вважає вказаний висновок судів передчасним, зважаючи на таке.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарів, робіт, послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

За правилами частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасного їх подання.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.

На обґрунтування того, що документи, надані позивачем на підтвердження правомірності формування ним даних податкового обліку за оспорюваними операціями, не є достатніми та достовірними, відповідач посилався, зокрема, на пояснення посадової особи контрагента, яка заперечувала свою участь у веденні господарської діяльності, складанні та підписанні таких документів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, судові інстанції не врахували, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційної особи контрагента не було постановлено вироку, не може спростовувати достовірність його пояснень стосовно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій. Ці обставини входять до предмета доказування в даній справі та мають істотне значення для вирішення питання щодо права позивача на податковий кредит за розглядуваними поставками.

При цьому судами попередніх інстанцій не з'ясовано, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між товариством та його задекларованим постачальником, хто персонально брав у цьому участь, не допитано посадову особу контрагента, задіяну в такому процесі, як свідка з метою з'ясування достовірності його пояснень, наданих у рамках кримінального провадження.

Не досліджено судовими інстанціями і технічну можливість ТОВ «РІП» виконати спірні поставки робіт та товарно-матеріальних цінностей з урахуванням його фактичних господарських ресурсів (наявності основних засобів, відповідних трудових ресурсів), понесення ним витрат, пов'язаних з реальним здійсненням господарської діяльності (на оренду приміщень, оплату комунальних платежів та електроенергії, виплату заробітної плати тощо).

При вирішенні даного спору судами не проаналізовано і критерії, якими керувався позивач при виборі названого суб'єкта господарювання як підрядника та продавця, здійснення ним заходів розумної обережності при виборі ТОВ «РІП» контрагентом.

Адже, без встановлення вказаних обставин факт подальшої передачі товариством підрядних робіт та товарно-матеріальних цінностей третім особам також не може підтверджувати реальність виконання операцій між ним та ТОВ «РІП», позаяк може свідчити про виконання робіт самим ТОВ «Гарант-Сервіс», у тому числі шляхом залучення фізичних осіб без укладення договірних відносин з проведенням неофіційних виплат, а також отримання товарів від іншої особи, ніж та, що зазначена в первинних документах.

З огляду на те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2013 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.