Справа № 808/3855/13-а (ПР/808/12/15)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 рокусправа № 808/3855/13-а (ПР/808/12/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чередниченко В.Є.

суддів: Коршуна А.О. Панченко О.М.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року у справі №808/3855/13-а (ПР/808/12/15) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до т.в.о.начальника Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області Оверчук Олександра Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 11 квітня 2013 року звернувся до суду із адміністративним позовом до т.в.о.начальника Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області Оверчук Олександра Володимировича, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд визнати недійсною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення у сфері містобудівної діяльності від 19.02.2013 року № 19 за відсутності в діях позивача складу такого правопорушення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач не є суб'єктом містобудування, так як не здійснює проектування об'єктів, експертизу проектів будівництва, не є замовником будівництва об'єктів, не виконує функції замовника і підрядника одночасно, не виконує будівельні роботи, не здійснює господарську діяльність, пов'язану із створенням об'єктів архітектури, що підлягає ліцензуванню, а також не виготовляє будівельні матеріали, вироби та конструкції. Крім того, вказує, що право власності на нерухоме майно у нього виникло на підставі рішення суду, яке було подано для державної реєстрації прав на нерухоме майно, а тому за загальним правилом, документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року позов задоволено.

Суд скасував постанову №19 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 19.02.2013 року.

Постанова суду мотивована тим, що позивач не є суб'єктом містобудування, так як не здійснює проектування об'єктів, експертизу проектів будівництва, також не є замовником будівництва об'єктів і не виконує функції замовника і підрядника одночасно, не виконує будівельні роботи, не здійснює господарську діяльність, пов'язану із створенням об'єктів архітектури, що підлягає ліцензуванню, а також не виготовляє будівельні матеріали, вироби та конструкції. Відповідач в порушення норм конституційного права, застосував закони і акти цивільного законодавства, що не діяли на час самочинного будівництва. Фізичні особи-підприємці несуть відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності лише з 19 січня 2012 року на підставі Закону від 22.12.2011 року за № 4220-17, а тому не можуть нести адміністративну відповідальність за дії, що не визнавалися державою правопорушенням, на час вчинення таких дій. Крім того, суд першої інстанції зробив висновок про те, що право власності на нерухоме майно у позивача виникло за рішенням суду, яке і було подано для державної реєстрації прав на нерухоме майно, а тому за загальним правилом, документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються, так як введення в експлуатацію нерухомого майна було здійснено у спосіб що був встановлений (дозволений) на час самовільного будівництва.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що в результаті проведеної перевірки було встановлено, що в порушення норм чинного законодавства позивачем здійснюється експлуатація об'єкта без прийняття в експлуатацію, про що було складено акт перевірки від 11.02.2013 року та протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності, відповідальність за яке передбачена Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудування» та видано припис № 25, вимогою якого було припинити експлуатацію зазначеного об'єкту до прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку. 19.02.2013 року за результатами розгляду вищезазначеного протоколу було винесено постанову про накладення на позивача штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності у розмірі 51615 грн. Крім того, відповідач в доводах апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції відносно того, що позивач не є суб'єктом містобудування, оскільки факт того, що позивач являється суб'єктом містобудування встановлено судом першої та апеляційної інстанції у справі №808/5784/13а. Також відповідач вказує на помилковість висновку суду першої інстанції про те, що право власності на нерухоме майно у позивача виникло за рішенням суду та документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються, оскільки статтею 331 ЦК України передбачено, що у разі встановлення законом обов'язку прийняття в експлуатацію майна, право власності на це майно виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що головним державним інспектором Пологівського інспекційного відділу Дандарою В.С. було проведено позапланову перевірку додержання вимог містобудівного законодавства на об'єкті: «Реконструкція виробничих приміщень та прибудов під розважальний центр «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_1.

В результаті проведеної перевірки було встановлено, що в порушення норм ч. 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, згідно з якими експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється, позивачем здійснюється експлуатація зазначеного об'єкта без прийняття в експлуатацію, про що було складено акт перевірки від 11.02.2013 року (а.с.188).

З вищезазначеним актом позивача було ознайомлено але від підпису та отримання акта останній відмовився, про що було зроблено відповідний запис, акт перевірки від 11.02.2013 року було направлено йому рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

11.02.2013 року відносно позивача складено протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності., відповідальність за яке передбачена визначена Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудування» та видано припис № 25, вимогою якого було припинити експлуатацію зазначеного об'єкту до прийняття його в експлуатацію в установленому законом порядку (а.с.187).

19.02.2013 року за результатами розгляду вищезазначеного протоколу було винесено постанову №19 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності у розмірі 51615 грн. (а.с.183).

Законність та обґрунтованість постанови від 19.02.2013 року №19 винесеної відповідачем є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для застосування штрафу згідно зі змістом оскаржуваної постанови №19 є пункт 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію.

Отже, суб'єктом правопорушення передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» є суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Враховуючи те, що ФОП ОСОБА_1 не подавалася в установленому законодавством порядку заява про намір щодо забудови території, позивач не є суб'єктом правопорушення передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

При цьому суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що факт того, що позивач являється суб'єктом містобудування встановлено судом першої та апеляційної інстанції у справі №808/5784/13а, оскільки в межах розгляду цієї справи не ставиться під сумнів сам факт того, що позивач є суб'єктом містобудування. Суд робить висновок про те, що позивач не є суб'єктом містобудування, який є замовником будівництва об'єктів або тим, хто виконує функції замовника і підрядника одночасно, що в свою чергу свідчить про те, що він не може бути суб'єктом правопорушення передбаченого пунктом 6 частини 2 статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області по цивільній справі № 2-738/09 від 23 квітня 2009 року суд визнав договір купівлі-продажу нерухомого майна майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 1215 кв.м по АДРЕСА_2, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: кафе - сауна літ. "Б, Б" загальною внутрішньою площею 155,4 кв.м, автомийка літ."В" загальною внутрішньою площею 32,6 кв.м, авторемонтна майстерня літ. "Г" загальною внутрішньою площею 167,5 кв.м, виробнича будівля із службовою прибудовою літ. "Д, Д", загальною внутрішньою площею 112,1 кв.м, склад літ. "Е" загальною внутрішньою площею 29,7кв.м, 1/2 частина паркану літ. "1", довжиною 23,1 п.м., ворота літ. "2", укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 08.04.2008 року - дійсним;

визнав за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на самочинно (самовільно) збудоване нерухоме майно майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 1215 кв.м по АДРЕСА_2, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: кафе - сауна літ. "Б, Б" загальною внутрішньою площею 155,4 кв.м, автомийка літ."В" загальною внутрішньою площею 32,6 кв.м, авторемонтна майстерня літ. "Г" загальною внутрішньою площею 167,5 кв.м, виробнича будівля із службовою прибудовою літ. "Д, Д", загальною внутрішньою площею 112,1 кв.м, склад літ. "Е" загальною внутрішньою площею 29,7кв.м, 1/2 частина паркану літ. "1", довжиною 23,1 п.м., ворота літ. "2" з правом реєстрації в підприємствах бюро технічної інвентаризації;

виділив в натурі 1/2 частини майнового комплексу, яка належать ОСОБА_1, що складається з: майна майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 1215 кв.м по АДРЕСА_2, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: кафе - сауна літ. "Б, Б" загальною внутрішньою площею 155,4 кв.м, автомийка літ."В" загальною внутрішньою площею 32,6 кв.м, авторемонтна майстерня літ. "Г" загальною внутрішньою площею 167,5 кв.м, виробнича будівля із службовою прибудовою літ. "Д, Д", загальною внутрішньою площею 112,1 кв.м, склад літ. "Е" загальною внутрішньою площею 29,7кв.м, 1/2 частина паркану літ. "1", довжиною 23,1 п.м., ворота літ. "2";

визнав за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 право власності на нерухоме майно майнового комплексу, який знаходиться на земельній ділянці площею 1215 кв.м по АДРЕСА_2, до складу якого входять наступні будівлі та споруди: кафе - сауна літ. "Б, Б" загальною внутрішньою площею 155,4 кв.м, автомийка літ."В" загальною внутрішньою площею 32,6 кв.м, авторемонтна майстерня літ. "Г" загальною внутрішньою площею 167,5 кв.м, виробнича будівля із службовою прибудовою літ. "Д, Д", загальною внутрішньою площею 112,1 кв.м, склад літ. "Е" загальною внутрішньою площею 29,7кв.м, 1/2 частина паркану літ. "1", довжиною 23,1 п.м., ворота літ. "2" з правом реєстрації в підприємствах бюро технічної інвентаризації (а.с.50-52).

Відповідно до частини 1 статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України (редакції чинній на час вчинення самочинного будівництва), виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 124 затверджено Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів незалежно від джерел фінансування їх будівництва (чинного на час вчинення самочинного будівництва).

Згідно із цим Порядком для пред'явлення закінченого будівництвом об'єкта державній приймальній комісії передує утворення робочої комісії, яка тільки визначає готовність закінченого будівництвом об'єкта для пред'явлення державній приймальній комісії.

Строк прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта державною приймальною комісією встановлюється органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив комісію, і не повинен перевищувати 30 днів. За результатами роботи державної приймальної комісії складається акт про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, форма якого затверджується Міністерством регіонального розвитку та будівництва. Акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт.

Враховуючи те, що положеннями частини 2 статті 331 ЦК України передбачено те, що право власності виникає з моменту прийняття закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації у разі передбачення законом прийняття такого нерухомого майна до експлуатації, а також те, що законом було передбачено обов'язок прийняття нерухомого майна до експлуатації, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що наявність рішення суду, яким визнано право власності позивача на нерухоме майно, не звільняє особу від обов'язку введення будівель та споруд в експлуатацію.

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

19 січня 2012 року згідно із Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 22 грудня 2011 року № 4220-VI Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто Закон України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» №208/94-ВР, зокрема положення пункту 6 частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих суб'єктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні об'єкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає суду підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію об'єкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обов'язку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого об'єкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» №3038-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20 листопада 2012 року № 5496-VI, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обов'язок введення об'єктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію об'єктів, не введених в експлуатацію, можуть застосовуватися лише до тих суб'єктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обов'язок, не ввели об'єкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена така відповідальність.

Слід зазначити й про те, що Верховний Суд України вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні дії в часі Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» № 208/94-ВР і в постанові від 04 березня 2014 року (справа № 21-433а13) з приводу цього зазначив, що з дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону № 208/94-ВР, стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, останній не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію. Вперше таке положення закріплено у цьому Законі 24 жовтня 2000 року шляхом доповнення частини першої зазначеної статті абзацом, що встановлював відповідальність за експлуатацію або використання будинків чи споруд після закінчення будівництва без прийняття їх державними приймальними (технічними) комісіями (Закон України від 21 вересня 2000 року № 1988-III).

Враховуючи те, що самовільне будівництво позивачем було здійснено до 2012 року та об'єкт використовувався з цього часу, відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, а саме за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію позивач повинен нести за законом чинним на час вчинення такого правопорушення, тобто за Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» № 208/94-ВР.

Отже, враховуючи те, що відповідач наклав на позивача штраф за правопорушення у сфері містобудування, а саме за експлуатацію або використання об'єктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію у розмірі визначеному Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» від 22 грудня 2011 року № 4220-VI, що суперечить вимогам статті 58 Конституції України, суд апеляційної інстанції зробив висновок про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про необхідність скасування постанови про накладення штрафу за порушення у сфері містобудівної діяльності від 19.02.2013 року № 19.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 198, статтями 200, 206 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області - залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року у справі №808/3855/13-а (ПР/808/12/15) - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 04 березня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун

Суддя: О.М. Панченко