Справа № 815/198/16
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/198/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Піньковській О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Шивцов В.М. (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу № 3565к від 16.12.2015р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, -

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 01 березня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати наказ в.о. прокурора Одеської області № 3565к від 16.12.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси; зобов'язати вчинити дії щодо поновлення на роботі в органах прокуратури Одеської області відповідно набраному балу під час проходження тестування ОСОБА_1 при прийнятті участі у чотирирівневому відкритому конкурсі на зайняття посад у місцевих прокуратурах; стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015р. по день поновлення на посаді з розрахунку середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за жовтень-листопад 2015 року; допустити негайне виконання рішення суду; встановити строк для подання Прокуратурою Одеської області до суду звіту про виконання постанови.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з наказом № 3565к від 16.12.2015р. його звільнено з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси з підстав реорганізації та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»). Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки останній прийнято з грубими порушеннями вимог трудового законодавства, зокрема ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України. Також позивач зазначає, що при звільненні не враховано його переважне право на залишення на роботі (ч.3 ст.42 КЗпП України) як працівника з тривалим безперервним стажем роботи в органах прокуратури. Бездіяльність відповідача щодо неповідомлення про наступне звільнення та невжиття заходів щодо його працевлаштування на іншій посаді не відповідає вимогам законодавства та порушує конституційні та трудові права, у зв'язку з чим останній звернувся з даним позовом.

Від відповідача надійшли заперечення, в яких зазначено, що прокуратурою Одеської області дотримано порядок звільнення позивача, встановлений Законом України «Про прокуратуру». Так, відповідно до ст. 12, пункту 1-1 «Перехідних положень» та п. 1 «Прикінцевих положень» Закону України «Про прокуратуру» з 15.12.2015 р. припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах та міжрайонних прокуратур та утворюються місцеві прокуратури згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру». Прокурорами вказаних прокуратур призначаються особи відповідно до п. 5-1 «Перехідних положень» Закону. Відповідач акцентує увагу, що позивач помилково вважає поширення дії п. 1 ч.1 ст.40 КЗпП України до спірних правовідносин, оскільки підстави звільнення прокурора передбачені Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним нормативним актом. Вакантних посад прокурорам не пропонувалось у зв'язку з їх відсутністю через скорочення чисельності працівників органів прокуратури та ліквідацією органу прокуратури. При цьому відповідно до пункту 5-1 Перехідних положень прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування. Оскільки призначення на посади в місцеву прокуратуру відбувається лише за результатами тестування та рейтингового списку, а ОСОБА_1 успішно тестування не пройдено, останнього звільнено із займаної посади, відтак наказ про звільнення позивача прийнятий згідно вимог чинного законодавства України (а.с. 37-40).

Позивач у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 29.07.2003 р. працював в органах прокуратури. З 14.05.2013 р. призначений на посаду прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси в порядку переведення з органів прокуратури Тернопільської області.

Наказом виконуючого обов'язки прокурора Одеської області № 3565к від 16.12.2015р. звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси з 18.12.2015р. у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»). Підставою зазначено наказ Генерального прокурора України № 87-ш від 23.09.2015р., попередження про вивільнення від 25.09.2015р. (а.с. 13).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до наказу Генерального прокурора № 87ш від 23.09.2015 р. на виконання вимог ст.ст. 7, 12 та п.1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 1697-VII від 14.10.2014 р. «Про прокуратуру», згідно ст.ст. 9, 14 та пп. 6 п.5-1 розд. ХІІІ «Перехідні положення» вказаного Закону, а також Переліком і територіальною юрисдикцією місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 р. місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур до структури штатного розпису прокуратури Одеської області внесено зміни, а саме ліквідовано штатні розписи прокуратур міст, районів, районних у містах та міжрайонних прокуратур Одеської області та затверджено штатні розписи місцевих прокуратур Одеської області (а.с. 43-47).

Згідно попередження про звільнення, з яким ОСОБА_1 ознайомився 25.09.2015 р., на підставі ст.12, п.1-1 Перехідних положень та п.1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 р., наказу Генерального прокурора України № 87ш від 23.09.2015 р. та у відповідності з ст.49-2 КЗпП України і п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015 р. (а.с.115).

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначаються Законом України "Про прокуратуру".

Статтею 7 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що систему прокуратури України становлять:1) Генеральна прокуратура України; 2) регіональні прокуратури; 3) місцеві прокуратури; 4) військові прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що у системі прокуратури України діють місцеві прокуратури, перелік та територіальна юрисдикція яких визначається в Додатку до цього Закону.

В Додатку до Закону України «Про прокуратуру» визначено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур. У вказаному переліку в розділі «Одеська область» серед місцевих прокуратур є: Одеська місцева прокуратура № 1 (Київський район міста Одеси), Одеська місцева прокуратура № 2 (Малиновський район міста Одеси), Одеська місцева прокуратура № 3 (Приморський район міста Одеси), Одеська місцева прокуратура № 4 (Суворовський район міста Одеси).

Так, згідно положень ст. 12, пункту 1-1 Перехідних положень та п.1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» з 15.12.2015р. припиняється функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур та утворюються у системі органів України місцеві прокуратури, перелік яких і територіальна юрисдикція визначається в Додатку до цього Закону.

Абзацом 3 п.1 Розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що стаття 12 та Додаток до цього Закону набирають чинності з 15.12.2015 р.

З урахуванням наведеного, з 15.12.2015р. міські, районні, районні у містах та міжрайонні прокуратури, у тому числі і прокуратуру Малиновського району м. Одеси ліквідовано та утворено місцеві прокуратури згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», прокурорами вказаних прокуратур призначено осіб відповідно до п.5-1 Закону.

Відповідно до вказаного Додатку Закону України «Про прокуратуру» створено Одеську місцеву прокуратуру № 2, прокурорами вказаної прокуратури призначено осіб згідно п. 5-1 Закону за результатами тестування.

Відповідно до пп. «в» ч.1 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абз. 3 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Наказом Генеральної прокуратури України № 98 від 20.07.2015р. «Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах» (далі - Порядок №98) визначено умови і процедуру проведення тестування на посади прокурорів місцевих прокуратур.

Відповідно до п.1.2 Порядку № 98 на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Згідно п. 5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює. Заява у встановлені строки подається до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури.

Згідно п. 5.3 Порядку №98 кандидати, які не працюють в органах прокуратури, особисто подають до кадрового підрозділу відповідної регіональної прокуратури заяву про участь у доборі кандидатів на посаду прокурора та такі документи:

анкету кандидата на посаду прокурора місцевої прокуратури (додаток 4), автобіографію та фото;

копію та оригінал паспорта громадянина України;

копію та оригінал довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків;

копію та оригінал документа про вищу юридичну освіту з додатками;

медичну довідку про стан здоров'я за формою 133/о;

сертифікат про проходження профілактичного наркологічного обліку згідно з формою № 140/о;

медичну довідку про проходження обов'язкового попереднього та періодичного психіатричних оглядів згідно з формою № 122-2/о;

довідку про допуск до державної таємниці (у разі його наявності);

декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік;

заяву за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку, про обробку персональних даних та дозвіл на спеціальну перевірку.

Відповідно до п.п. 9.1, 9.2 Порядку №98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності. Рейтинговий список формується робочою групою окремо для кожної місцевої прокуратури за загальним для двох тестів підсумковим балом - від більшого до меншого.

Згідно п.п. 9.4, 9.5 вказаного Порядку робоча група спрямовує рейтинговий список керівнику відповідної регіональної прокуратури. Керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі. Призначення кандидатів на посади прокурорів відбувається після призначення їх керівників, перших заступників та заступників.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач взяв участь у конкурсі на зайняття посад керівників нових місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, а саме по Одеській місцевій прокуратурі №2, який проводився відповідачем, та за результатами двох перших рівнів конкурсу: тестування на знання законодавства (професійний тест) та тестування загальних здібностей набрав 72,3 балів, зайнявши 48 місце за рейтинговим списком 49 - ти кандидатів. Рейтинговий список складений у порядку по кількості набраних балів за результатами двох тестувань (а.с.41-42).

Як вбачається з матеріалів справи, у штатному розписі Одеської місцевої прокуратури №2 передбачено 52 одиниці, серед яких 42 посади прокурорів (а.с. 46).

Враховуючи, що за рейтинговим списком, сформованим робочою групою за результатами тестування у Одеську місцеву прокуратуру № 2 ОСОБА_1 зайняв 48 місце (всього 72,3 балів), позивача не було призначено на посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 та прийнято відповідачем оскаржуваний наказ № 3565к від 16.12.2015р., яким звільнено ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, підставою звільнення позивача є ліквідація органу прокуратури шляхом припинення діяльності міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява N 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява N 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX).

При цьому суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку суд погоджується з тим, що застосовне національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наказ № 3565к від 16.12.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прийнятий в порядку, у межах та спосіб, встановлених законом, а тому підстави для його скасування відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на порушення відповідачем Кодексу законів про працю України, зокрема ст.49-2 Кодексу законів про працю України.

Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі №753/11/13-10 від 26.05.2010р. «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби», з урахуванням правової позиції Верховного Суду України вказано, що норми КЗпП не можуть бути застосовані, оскільки відповідно до статті 3 цього Кодексу він регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності і на спірні правовідносини не поширюється. Правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, регулюються спеціальним законодавством. Отже, це означає, що звільнення зі служби осіб з підстав скорочення штатів врегульовано спеціальним законодавством, а не нормами КЗпП, тобто судам необхідно перевіряти, чи була можливість у відповідача використати публічного службовця в подальшому на службі.

Вирішуючи спір, суд також вважає безпідставними доводи позивача про порушення вимог ст.ст.40, 49-2 та 51 КЗпП України при його звільненні, оскільки законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VІІ (зі змінами), який набрав чинності частково з 15.07.2015 р.

Відповідно до п.1ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанова Верховного Суду України від 17.02.2015 р. у справі № 21-8а15).

З положень Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що на момент виникнення спірних відносин та розгляду справи у суді законодавством, яке регулює спірні відносини, було установлено особливий порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур.

У зв'язку з припиненням функціонування прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур, ліквідацією штатних розписів прокуратур міст, районів, районів у містах і міжрайонних прокуратур Одеської області та затвердженням штатних розписів місцевих прокуратур Одеської області, прокурори місцевих прокуратур, які на день набрання чинності Закону України «Про прокуратуру» працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - призначаються на посади лише за умови проходження відповідного тестування.

При цьому суд не бере до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України щодо застосування приписів п.1 ч.1 ст.40, ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП, висловлену в постанові від 10.03.2015 р. № 21-52а15, оскільки в зазначеній справі відносини не є подібними до тих, що розглядаються в межах даної справи. Так, ч.3 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом, який є спеціальним та застосовується у спірних правовідносинах лише з прокурорсько-слідчими працівниками органів прокуратури. Отже трудове законодавства, зокрема КЗпП України в спірних правовідносинах не застосовується, оскільки останні врегульовані спеціальним нормативним актом, який не містить бланкетних норм до КЗпП України в цьому аспекті.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» встановлено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а з урахуванням пункту 9 частини 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже підстави звільнення прокурора в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури чітко передбачено Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним по відношенню до норм КЗпП.

Таким чином, суд критично оцінює посилання позивача на приписи КЗпП України, зокрема на недотримання відповідачем вимог ч.2 ст.40, ч.3 42, ст. 49-2 вказаного кодексу та обов'язок власника запропонувати позивачу іншу роботу, оскільки спірні правовідносин врегульовані спеціальним нормативним актом - Законом України «Про прокуратуру».

При цьому суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України, що виразилось у не запропонуванні йому іншої роботи та не працевлаштуванні на іншу посаду прокурора, оскільки через скорочення чисельності працівників органів прокуратури та ліквідацію органу прокуратури такі вакантні місця відсутні, а згідно пункту 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування.

Статею 11 Закону України «Про прокуратуру» передбачені повноваження керівника регіональної прокуратури, у тому числі щодо призначення та звільнення прокурорів регіональних та місцевих прокуратур у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до п.9.5 Порядку № 98 прокурор області має повноваження по призначенню осіб на посади прокурора місцевої прокуратури на підставі рейтингового списку, що сформований робочої групою Одеського регіонального центру та за наявності рапорту працівника прокуратури.

З урахуванням викладеного та беручи до уваги те, що призначення на посади в місцеву прокуратуру відбувається лише за результатами тестування та рейтингового списку, при цьому позивачем не пройдено успішно тестування, суд дійшов висновку про відсутність порушень законодавства при звільнені позивача.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження позивача, що оскільки ним за результатами тестування набрано 72,3 бали у рейтинговому списку по області на заміщення посади прокурора, подано заяву до регіональної прокуратури про призначення на посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2, робоча група повинна була врахувати результати останнього та запропонувати посаду в інших прокуратурах, в яких на посади призначено осіб з нижчим балом, ніж у позивача, а саме до Одеської міської прокуратури №3, Одеської міської прокуратури №4 та зазначає наступне.

Так, згідно п.5.2 Порядку №98 працівник, який на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює.

Позивачем було подану заяву до регіональної прокуратури про призначення на посаду прокурора Одеської місцевої прокуратури № 2 для участі в тестуванні на посаду прокурора саме тієї місцевої прокуратури, яка мала бути сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій працював позивач.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось вище, згідно рейтингового списку Одеської місцевої прокуратури №2 Одеської області ОСОБА_1 набрав недостатню кількість балів для зайняття посади в зазначеній прокуратурі. Водночас діючим законодавством та Порядком №98 не передбачено, що у разі набрання недостатньої кількості балів працівником за результатами тестування на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює, останньому повинні пропонуватись посади в інших прокуратурах.

Суд не бере до уваги твердження позивача щодо не попередження його про звільнення у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури, оскільки, як було встановлено судом, відповідно до наявного в матеріалах справи попередження про звільнення, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП та п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» попереджений про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14.12.2015р. Позивач ознайомлений із вказаним документом, підтвердженням чого слугує відповідна відмітка про ознайомлення із зазначенням дати - 25.09.2015 р. (а.с. 115).

Позивач в адміністративному позові серед іншого зазначив, що Прокуратурою Одеської області порушені вимоги ст. 60 Закону України «Про прокуратуру».

Статтею 60 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Проте відповідно до приписів п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, статті 73-79 (глава 3 розділуVІІІ вказаного Закону), які регламентують діяльність Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, набирають чинності лише з 15.04.2016 р.

Приписами п.п. 4 п. 5-1 розд. ХІІІ Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону: прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що наказ виконуючого обов'язки прокурора Одеської області № 3565к від 16.12.2015р. про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси, у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури прийнятий у порядку, у межах та у спосіб, встановлений законом, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування зазначеного наказу та поновлення позивача на роботі в органах прокуратури Одеської області відсутні.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України за № 2 від 06.03.2008р. "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема КЗпП України.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі, не підлягає задоволенню адміністративний позов в частині стягнення з прокуратури Одеської області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.12.2015р. по день поновлення на посаді з розрахунку середньомісячної заробітної плати, виходячи з виплат за жовтень-листопад 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 235 Кодексу законів про працю України, прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Враховуючи, що судом не встановлено підстав для визнання протиправним та скасування наказу № 3565к від 16.12.2015р., поновлення позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звернення рішення суду до негайного виконання та встановлення строку для подання відповідачем звіту про виконання судового рішення.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного наказу діяв у передбачений законодавством спосіб та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу № 3565к від 16.12.2015р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу,- відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 04.03.2016р.

Суддя: Г.П. Самойлюк

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу № 3565к від 16.12.2015р., поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу,- відмовити повністю.

04 березня 2016 року.