Справа № 826/6308/15
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/6308/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Бабенка К.А.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання незаконними дій щодо безпідставного звільнення позивача за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України; зобов'язання протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення з посади заступника директора департаменту технічного регулювання з 02 грудня 2014 року за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 02 грудня 2014 року; стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку; зобов'язання відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року; зобов'язання відповідача надати оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта № 1 від 02 грудня 2014 року, що став підставою для звільнення за прогул без поважних причин.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року - скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, стягнення коштів задоволено частково. Визнано протиправним наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 140-к від 13 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.» в частині підстави звільнення. Зобов'язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до наказу № 140-к від 13 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.», вказавши підставу звільнення ОСОБА_3 - п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Зобов'язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до запису № 18 трудової книжки ОСОБА_3 щодо підстави звільнення, вказавши «Звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників з 02.12.2014 року». В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 лютого 2016 року у справі № К/800/41250/15 касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задоволено частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Мінекономрозвитку України № 140-к від 13 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.» вирішено вважати позивача таким, що звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання 02 грудня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України на підставі акта департаменту технічного регулювання та метрології № 1 від 02 грудня 2014 року, про що внесено відповідний запис до трудової книжки.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо звільнення позивача за п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України та вважаючи такі дії протиправними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 обіймав посаду заступника директора департаменту технічного регулювання Мінекономрозвитку України з 17 червня 2013 року.

Наказом Мінекономрозвитку України № 600 від 26 травня 2014 року «Про внесення змін до структури центрального апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» внесено зміни до структури центрального апарату Мінекономрозвитку України, а саме: департамент технічного регулювання замінено на департамент технічного регулювання та метрології.

У зв'язку з чим позивача попереджено про можливе наступне вивільнення та запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу державного метрологічного нагляду управління метрології департаменту технічного регулювання та метрології. У попередженні зазначено, що у разі відмови від переведення на запропоновану посаду позивач попереджається про можливе звільнення за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, але не раніше, ніж через два місяці з дня попередження.

08 липня 2014 року співробітниками Мінекономрозвитку України складено акт про те, що ОСОБА_3 попереджено про можливе звільнення його із займаної посади і, що підписати лист з попередженням він відмовився.

Згідно з наказом Мінекономрозвитку України № 1847 від 24 липня 2014 року, позивач перебував у відпустці з 28 липня 2014 року по 27 серпня 2014 року.

У період з 05 вересня 2014 року по 01 грудня 2014 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності: серії АГІ № 427654 від 02 жовтня 2014 року, серії АГІ № 427006 від 02 жовтня 2014 року, серії АГІ № 429324 від 18 жовтня 2014 року, серії АГТ № 826663 від 13 січня 2015 року та довідками про тимчасову непрацездатність № 4995 від 20 жовтня 2014 року, № 191 від 23 жовтня 2014 року, № 217 від 10 листопада 2014 року; у листку тимчасової непрацездатності серії АГТ № 826663 вказано: стати до роботи 02 грудня 2014 року.

02 грудня 2014 року відповідачем складено акт № 1 про виконавську дисципліну щодо констатації факту відсутності 02 грудня 2014 року (з 09.00 до 18.00) на робочому місці без поважних причин ОСОБА_3 - заступника директора департаменту технічного регулювання.

У зв'язку з тим, що позивач не вийшов на роботу з 02 грудня 2014 року по 13 лютого 2015 року, відповідачем неодноразово вживалися заходи щодо з'ясування поважності причин його відсутності, зокрема, надіслано лист вих. № 2201-28/44935-09 від 26 грудня 2014 року, телеграму 04 лютого 2015 року.

Наказом Мінекономрозвитку України № 140-к від 13 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.» вирішено вважати позивача таким, що звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання 02 грудня 2014 року за прогул без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України на підставі акта департаменту технічного регулювання та метрології № 1 від 02 грудня 2014 року, про що внесено відповідний запис до трудової книжки; Департаменту фінансової роботи та господарського забезпечення виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 11 червня 2014 року по 02 грудня 2014 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявний наказ ТОВ «Український міжрегіональний центр оцінки відповідності та сертифікації» (ТОВ «УкрМЦОВС») № 09 від 02 грудня 2014 року про прийом на роботу ОСОБА_3 02 грудня 2014 року на посаду заступника директора, за основним місцем роботи, з посадовим окладом відповідно до штатного розпису на підставі його заяви від 02 грудня 2014 року.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

За змістом п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 10 лютого 2016 року у справі № К/800/41250/15, якою касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задоволено частково, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 вересня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, КЗпП України не встановлює обов'язку роботодавця звільняти працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України на наступний день, що настає після закінчення двохмісячного строку, необхідного для попередження про наступне вивільнення.

Таким чином, посилання апелянта на той факт, що оскільки його попередили про можливе звільнення за 2 місяці та 02 грудня 2014 року позивач працевлаштувався на іншу роботу, то і не повинен був виходити на роботу до відповідача, колегія суддів вважає необгрунтованим припущенням позивача, яке не засноване на нормах права, з огляду на відсутність обов'язку роботодавця звільнити працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України на наступний день, що настає після закінчення двохмісячного строку, необхідного для попередження про наступне вивільнення.

Колегія суддів зазначає, що факт відсутності позивача на робочому місці 02 грудня 2014 року додатково підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український міжрегіональний центр оцінки відповідності та сертифікації» № 09 від 02 грудня 2014 року про прийом ОСОБА_3 на роботу 02 грудня 2014 року.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується позивачем, що ні 02 грудня 2014 року, в день закінчення тимчасової непрацездатності, ні в подальші дні, до видачі наказу про звільнення, позивач не з'явився на робочому місці.

Згідно з п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, днем звільнення вважається останній день роботи.

З урахуванням того, що позивач перебував у відпустці з 28 липня 2014 року по 27 серпня 2014 року, у період з 05 вересня 2014 року по 01 грудня 2014 року перебував на лікарняному (на момент закінчення двомісячного строку після попередження про можливе звільнення), то позивач повинен був стати до роботи 02 грудня 2014 року та вирішити питання про звільнення чи продовження роботи, а не влаштовуватися на іншу роботу без офіційного звільнення за попереднім місцем роботи.

Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_3 не приступив до виконання службових обов'язків, то у відповідача було відсутнє право видати наказ про звільнення позивача за власною ініціативою відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З приводу позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 02 грудня 2014 року та вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно з наказом Мінекономрозвитку України № 140-к від 13 лютого 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.», доручено Департаменту фінансової роботи та господарського забезпечення виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 11 червня 2014 року по 02 грудня 2014 року.

Згідно з розрахунковим листом за лютий 2015 року, позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 045,02 грн.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки позивача звільнено на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, то виплата вихідної допомоги у такому разі не передбачена нормами КЗпП України.

З приводу позовних вимог про зобов'язання відповідача надати довідку про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року; зобов'язання відповідача надати оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта № 1 від 02 грудня 2014 року, що став підставою для звільнення за прогул без поважних причин, колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі ст. 49 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Водночас, позивачем не надано доказів звернення до Мінекономрозвитку України із заявою про надання довідки про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 10 червня 2013 року по 02 грудня 2014 року.

Згідно з п. 7 ч. 2 розділу 2 Порядку ведення особових справ державних службовців в органах виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 731 від 25 травня 1998 року, крім документів, зазначених у розділі 1 цього Порядку, до особової справи в хронологічному порядку з часом надходження додаються: інші документи, які містять відомості щодо проходження державної служби.

Таким чином, оригінали попередження про можливе звільнення, акта про відмову від переведення на іншу посаду та акта № 1 від 02 грудня 2014 року є документами, що містять відомості щодо проходження державної служби ОСОБА_3, та оригінали зазначених документів повинні зберігатися в особовій справі позивача, але за письмовою заявою позивача відповідач може видати копії зазначених документів. Докази звернення позивача до відповідача із зазначеною заявою у матеріалах справи відсутні.

Водночас, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права, свободи та інтереси, а тому неправомірним є вирішення питання їх захисту у майбутньому.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів є необґрунтованими та не засновані на нормах права.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів правомірності оскаржуваних дій щодо звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року - без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 11 березня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді К.А. Бабенко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Бабенко К.А

Літвіна Н. М.