Справа № 820/11461/15
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 р.Справа № 820/11461/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бенедик А.П.

Суддів: Водолажської Н.С. , Калиновського В.А.

за участю секретаря судового засідання Тітової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016р. по справі №820/11461/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №738-15;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №738-15 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження. Вказує, що ті обставини та факти які позивач повідомив відповідачу, є достатньо ваговими, щоб визнати його біженцем, оскільки він може стати жертвою переслідувань зі сторони угруповання ХАМАС, через те що був активним учасником Палестинського національно-визвольного руху ФАТХ. Відповідачем не було належним чином перевірено вищевказані факти та не взято до уваги те, що навіть вимушені відрядження, через хворобу матері, до Палестини були небезпечними, та потребували постійного переховування від руху ХАМАС.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відсутність встановлених п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що судом не враховано посилання позивача на те, що він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування в зв'язку з належністю його до соціальної групи та наявністю в нього певних політичних переконань. Вказує, що він уродженець Сектору Газа, Палестина, та може стати жертвою переслідування зі сторони угрупування ХАМАС, яке є правлячою організацією у Секторі Газа через те, що був активним учасником палестинського руху ФАТХ. Також, внутрішнім розпорядженням генерального начальника внутрішньої безпеки у Секторі Газа Салях Абу Шарах від 26.07.2006 року №8732, передбачено його арешт, та позивач неодноразово піддавався нападам бойовиків ХАМАС. Судом не взято до уваги інформації про те, що на територій сектора Газа мають місце серйозні і широко поширені порушення прав людини, а також життя, катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Таким чином, оскільки підставами для залишення Україні є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач відповідає передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умовам для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідач правом надання письмових заперечень на апеляційну скаргу не скористався.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 народився в м. Газа сектору Газа (Палестина) та проживав із сім'єю в місті Джабалія.

Позивач, 30.10.2003 року, на підставі запрошення Української медичної стоматологічної академії в м.Полтава, транзитом через Єгипет (м. Каїр), прибув на навчання в Україну, та з листопада 2003 року по липень 2004 року навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян.

З вересня 2006 року позивач навчався на медичному факультеті вищезазначеної академії, але в січні 2007 року був відрахований за невиконання навчального плану. У серпні 2007 року позивача було поновлено на третьому курсі медичного факультету Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, а у жовтні 2008 року за академічну неуспішність та порушення фінансових умов контракту був відрахований.

Вперше із заявою про надання йому статусу біженця позивач звертався до Управління міграційної служби у Харківській області - 24.12.2009 року

Наказом від 28.12.2009 року № 181-о позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Позивач оскаржив вищевказане рішення до Харківського окружного адміністративного суду, який постановою від 31.08.2010 року у справі №2-а- 6743/10/2070 відмовив позивачу в задоволенні його адміністративного позову.

18.02.2011 року позивач знову звернувся до Управління міграційної служби у Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця.

Наказом від 12.03.2011 року № 55-о позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Вищевказане рішення позивач оскаржив до Державного комітету України у справах національностей та релігій, який рішенням від 17.05.2012 року № 77-12 відхилив його скаргу. У червні 2012 року позивач повернувся до Палестини.

25.01.2013 року позивач, на підставі запрошення Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, прибув на навчання в Україну. За клопотанням ХНУ ім. В.Н. Каразіна позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні строком дії до 24.02.2014 року, яка містить в матеріалах справи. 30.08.2013 року позивача було відраховано з вищезазначеного вузу, а посвідку на тимчасове проживання в Україні скасовано.

Позивач, 02.06.2015 року звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням ГУ ДМС України в Харківській області № 63 від 18.11.2015 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби від 26.10.2015 року №738-15.

Позивач не погодився із зазначеним рішенням та оскаржив його до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є необґрунтованими, оскільки не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу другого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Цим Законом визначені уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Пунктом 14 частини 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 6 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За правилами ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" таке рішення територіального органу може бути оскаржено в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України.

Зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року встановлено, що поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм. Позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є підтвердженими.

У відповідності до підпунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що звертаючись із заявою про надання статусу біженця позивач зазначив про свої побоювання повернутися до м. Газа сектору Газа (Палестина) у зв'язку з переслідуваннями за свої політичні переконання, належність до Палестинського національно-визвольного руху ФАТХ, яка піддається утискам, а також переслідувань зі сторони угруповання ХАМАС. Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, позивач не тікав із Палестини від небезпеки рятуючи своє життя, а добровільно покинув країну з метою навчання на території України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань належність до певної соціальної групи або через політичні погляди, оскільки він неодноразово добровільно перетинав кордон країни свого походження.

З матеріалів справи вбачається, що відносно позивача не виявлено його участь у політичному житті країни, фактів участі або членства в політичних партіях або громадських організаціях, які є опозиційними щодо влади країни. Також не виявлено фактів утисків позивача або членів його родини за ознаками расової, релігійної, політичної приналежності, віросповідання чи поглядів.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на те, що в разі його повернення до країни походження йому буде загрожувати реальна небезпека, арешт та він може бути підданий жорстокому поводженню, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки позивач відповідно до анкети про надання статусу біженця вказував, що країну постійного проживання він покинув з метою навчання.

З протоколів співбесіди позивача встановлено, що до позивача на території м. Газа сектору Газа (Палестина) фізичне насилля з причин національності, етнічної, релігійної, статевої приналежності та з інших причин не застосовувалось, тобто погрози його життю не було. Таким чином, колегія суддів зазначає, що посилання позивача на небезпеку, що нібито загрожує їй у разі повернення до країни походження є безпідставними, а побоювання позивача, на які він посилається не є обґрунтованими.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що до органу міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно. При цьому, основною причиною від'їзду позивача з країни громадянської належності є вирішення особистих проблем.

Колегія суддів зауважує, що згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця "мігрант -це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням. Якщо особа переїджає тільки з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем." Пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається згідно з цим законом.

Проаналізувавши викладене вище колегія суддів приходить до висновку, що позивач підпадає під дію умови коли особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності належних та допустимих доказів побоювань позивача стати жертвою переслідувань, та як наслідок правомірності висновків відповідача про відсутність передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов, для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення про відмову у наданні статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Крім того, оскільки позовні вимоги про зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є похідними від вимог про скасування рішення, то вони також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, в порушення вищезазначених вимог, не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучі суб'єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного від 27.01.2016 року по справі №820/11461/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.01.2016р. по справі №820/11461/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді (підпис) (підпис) Водолажська Н.С. Калиновський В.А.

Повний текст ухвали виготовлений 04.03.2016 р.