Справа № 815/4337/15
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/4337/15

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Зуєвої Л.Є., Федусика А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю апелянта Тисяка І.Ю.,

представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Стрілець О.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірними бездіяльність командування військової частини № НОМЕР_2 відносно позивача ОСОБА_1 , а саме не виконання Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» в частині, що передбачає звільнення у запас з військової служби; зобов`язати командування військової частини № НОМЕР_2 звільнити ОСОБА_1 у запас з військової служби, згідно Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», шляхом прийняття відповідного рішення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Протокольною ухвалою суду від 18.02.16 р. у якості другого відповідача залучено військову частину, у якій безпосередньо проходив військову службу позивач.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 34-39 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з частковою мобілізацією, оголошеною Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014, відповідно до наказу №16 від 04.04.2014 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для подальшого проходження служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_3 з 04.04.2014 року.

Як зазначає позивач, у період з 04.04.2014 року по 20.12 2014 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

09.04.2015р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , просивши надати йому довідку про демобілізацію згідно Указу Президента України №303 від 17.03.2014р., посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_2 не надає йому таких документів, на його рапорти не відповідає.

09.04.2015р. листом №1219 військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив ОСОБА_1 , що у його військовому квитку відсутні дані про демобілізацію та відомості про наявність наказу командира військової частини про виключення із списків частини (в/ч НОМЕР_3 , до якої ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією), тому є підстави вважати, що ОСОБА_1 досі перебуває на військовій службі. Також рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до суду.

Посилаючись на те, що рапорти про звільнення за демобілізацією ним подавались до військової частини НОМЕР_2 , визначеної відповідачем за його позовом, ОСОБА_1 не надав жодного доказу будь-якого звернення, зокрема, з рапортом такого змісту саме до військової частини НОМЕР_2 .

В ході розгляду справи в суді ОСОБА_1 категорично заперечував проти того, щоб від імені військової частини НОМЕР_2 представництво інтересів в суді здійснював представник військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, стверджуючи, що пояснення, заперечення та докази у його справі подає нібито відповідач, який жодним чином не довів, що має відношення до військової частини НОМЕР_2 , а саме, не надав докази, що військова частина НОМЕР_2 підпорядковується або є підрозділом військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що недоведеність обставин, на які посилався ОСОБА_1 звертаючись до суду, є підставою для відмови у його позовних вимогах, звернених до військової частини НОМЕР_2 , оскільки бездіяльність військової частини НОМЕР_2 позивачем не доведена, отже не може вважатись протиправним те, чого не мало місця. Решта позовних вимог як похідні задоволенню також не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.1, ч. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на момент призову позивача на військову службу) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 1 Положення про військові комісаріати, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року № 389, визначено, що військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території.

Відповідно до п. 8 вказаного Положення завданням військових комісаріатів є проведення призову громадян на військову службу у мирний і воєнний час, забезпечення добору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у доборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення заходів з підготовки та ведення територіальної оборони, інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

З моменту проголошення мобілізації відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом № 1126-VІІ від 17.03.2014 в Україні розпочався особливий період. Як встановлено судом, жодного рішення, відповідно до якого було б проголошено про закінчення дії особливого періоду на сьогодні повноважними органами влади в Україні не прийнято.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач проходив військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303 від 17.03.2014 р.

З наказу №16 від 04.04.2014 року Військового комісара Корабельного районного військового комісаріату вбачається, що з метою виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для подальшого проходження служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_3 з 04.04.2014 року.

У період з 04.04.2014 року по 20.12.2014 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у військовому званні солдат на посаді стрільця 2 відділення окремого стрілецького взводу в/ч НОМЕР_2 . Вищевказана військова частина є частиною мобілізаційного ресурсу, до складу якої зараховуються особи, які мобілізовані на особливий період, у відповідності до Указу Президента України, та яка безпосередньо підпорядковується командирові військової частини НОМЕР_1 .

07.12.2014 по 17.12.2014 року солдату ОСОБА_1 було надано вихідні дні для вирішення соціально-побутових проблем з розташування військової частини НОМЕР_1 та до розташування військової частини у встановлений термін 17.12.2014 року він не повернувся.

По даному факту було проведено службове розслідування та матеріали його передані до військової прокуратури Одеського гарнізону.

Відносно ОСОБА_1 . Військовою прокуратурою Одеського гарнізону було відкрите кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України, внесеного до ЄРДР за № 0002649 від 07.04.2015 року.

Указом Президента України № 15/2015 від 14.01.2015 року було оголошено провести звільнення військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», у визначені терміни, але не пізніше ніж за 10 діб до закінчення однорічного строку їх перебування на військовій службі, та перевезення звільнених військовослужбовців до місць проживання (перебування).

Ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ встановлює виключний перелік звільнення військовослужбовців з військової служби під час особливого періоду.

Згідно до ч. 9 ст. 26 цього Закону звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до п.233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Судом встановлено, що рапорт стрільця 2 відділення окремого стрілецького взводу в/ч НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 не надавався.

У відповідності до п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У відповідності до п. г) ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Таким чином, судова колегія вважає, що військовослужбовець, який виявив бажання звільнитися, подає по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення, у рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця, а також військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Судом встановлено, що позивачем не підтверджена обставина подання до військової частини НОМЕР_2 рапорту про звільнення за демобілізацією, про що йшлося у позовній заяві та в письмових поясненнях суду, тому твердження про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_2 відносно ОСОБА_1 у вигляді невиконання Указу президента України №15/2015 від 14.01.2015р. щодо нього суд вважає недоведеними.

Крім того, відповідно до витягу з кримінального провадження № 0002649 на підставі заяви від 29.12.2014 р. до ЄРДР 07.04.2015 року внесено відомості та повідомлено про підозру ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за ст. 407 ч. 4 КК України.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними та необґрунтованими, у зв`язку з чим такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що постанова Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 09.03.2016 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: А.Г. Федусик