Справа № 813/204/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 р. Справа № 876/7167/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Комлайт» до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2, третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс А», публічного акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» про визнання дій незаконними і скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Комлайт» звернулося в суд з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2 про визнання дій незаконними щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно за ТОВ «Ресурс А».

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач зареєстрував право власності на майно, відносно якого було накладено мораторій в межах розгляду справи про банкрутство. Здійснивши реєстрацію права власності, нотаріус не дослідив вищезазначені факти, не перевірив чи має ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» зареєстроване право власності на майно, а замість цього вдався до самостійної реєстрації, яка мала здійснюватися відповідним територіальним органом державної реєстрації прав.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015 року позов задоволено повністю, оскільки суд погодився з доводами позивача.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, його оскаржили приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та ПАТ «Комерційний інвестиційний банк», які вважають, що оскаржувана постанова прийнята у зв'язку із неправильним застосуванням норм права, а тому просять її скасувати та винести нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовують та мотивують аналогічно доводам, що викладені у запереченнях на позов, зазначаючи при цьому, що нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно мала всі юридичні підстави для задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності та оформлення договорів купівлі-продажу нерухомого майна в користь ТОВ «Ресурс А».

Одночасно ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» вважає, що позивачу про порушене право стало відомо 24.04.2014 року з витягу Державного реєстратору прав на нерухоме майно №20924908, а тому звернувшись до суду з даним позовом 17.01.2015 року останній пропустив строк звернення до суду визначений ст.99 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

ТОВ «Комлайт» є стороною договору іпотеки від 02.04.2007 року за №02-4/4з-45 і виступало майновим поручителем ТОВ «Компроф» за договором кредиту.

За договором іпотеки №02-4/4з-45 від 02.04.2007 року, укладеним між Іпотекодавцем - ТОВ «Комлайт» та Іпотекодержателем ПАТ «Комінвестбанк» діяло застереження про перехід права власності на заставне (іпотечне) майно в користь Іпотекодержателя у разі невиконання зобов'язань за договором кредиту №02-1/3л-35 від 02.04.2007 року, який був підставою для укладення вищезазначеного договору іпотеки.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.04.2013 року в справі №5015/1967/11 ліквідовано ТОВ «Компроф» та припинено провадження у справі про банкрутство даного підприємства.

ТОВ «Комлайт» 29.05.2013 року перейшло за вказаним іпотечним договором нерухоме майно, а саме незавершене будівництво заводу по виготовленню конструкцій, що знаходиться по АДРЕСА_1 в с. Соломоново Ужгородського району Закарпатської області та земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2,0001 га, що знаходиться за наведеною вище адресою і це стверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №41022374 від 29.05.2013 року.

Постановою Господарського суду Львівської області від 04.02.2014 року в справі № 914/158/14 визнано банкрутом ТОВ «Комлайт» та відкрито ліквідаційну процедуру.

18.02.2014 року та 25.02.2014 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2 як державним реєстратором на підставі договору іпотеки №02-4/4з-45, посвідченого 02.04.2007 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данич О.Ф., зареєстровано перехід права власності до ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» на земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва.

В свою чергу, ПАТ «Комінвестбанк» уклав договори купівлі-продажу із ТОВ «Ресурс А» відповідно 18.02.2014 р. на земельну ділянку, а 25.02.2014 р. об'єкт незавершеного будівництва.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги прийшов до обґрунтованого висновку про те, що дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя були протиправними у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.

Правовідносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (надалі - Закон № 1952-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-IV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV, підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частина 1 ст. 15 Закону № 1952-IV встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 9 ст. 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року №868, нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об'єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном.

Таким чином, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення ним нотаріальної дії, пов'язаної із переходом таких прав на об'єкт нерухомості.

Повноваження нотаріусів на виконання реєстраційних дій у Державному реєстрі прав пов'язуються законодавцем із вчиненням нотаріальної дії з нерухомим майном. Приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2 нотаріальна дія з нерухомим майном не вчинялася. Посвідчення факту виникнення, переходу або припинення права на нерухоме майно - не мало місця.

Також необхідно вказати, що реєстрація права власності повинна вчинятись відповідним територіальним органом державної реєстрації прав. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», у разі подання до структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, заяв щодо державної реєстрації права власності або інших речових прав на нерухоме майно (далі - речові права на нерухоме майно), що виникають на підставі рішень судів, що набрали законної сили, де однією із сторін є юридична особа, та/або інший суб'єкт господарювання, та/або фізична особа - підприємець (крім випадків державної реєстрації права власності на підставі рішень судів у справах про спадкування); на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, рішення щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно приймаються державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до додатка до цього наказу.

Відповідно до Указу Президента України від 06.04.2011 року № 401/2011 «Про затвердження Положення про Державну реєстраційну службу України» Державна реєстраційна служба України (Укрдержреєстр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України та входить до системи органів виконавчої влади. Укрдержреєстр є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань реалізації державної політики у сферах державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади міста Києва, друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Підпунктом 10 п. 3 вказаного Положення передбачено, що Укрдержреєстр здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. Згідно з пунктом 7 зазначеного Положення Укрдержреєстр здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, а також районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру.

Беручи до уваги наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини справи, що підтверджені належними та допустимими письмовими доказами, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції про те, що дії нотаріуса щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, яке виникає на підставі договору іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя були протиправними у зв'язку з відсутністю у нотаріуса повноважень щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності без вчинення нотаріальної дії з майном.

Окрім цього необхідно звернути увагу на те, що станом на час вчинення оскаржуваних нотаріусом реєстраційних дій визнано ТОВ «Комлайт» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі ліквідації боржника - сторони основного зобов'язання - право застави, що забезпечувало його виконання, також є припиненим. При цьому, ураховуючи імперативний характер норми п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України, зазначення в договорі застави інших умов, за яких право застави у разі припинення основного зобов'язання залишається дійсним, слід вважати нікчемним.

Таким чином, виходячи з однорідної юридичної природи поруки та застави як засобів забезпечення виконання зобов'язань, а також того факту, що як порука, так і застава припиняються у разі припинення основного зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про іпотеку", іпотека як вид застави припиняється в разі припинення основного зобов'язання (кредитного договору). Зважаючи на це, припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом є підставою припинення іпотеки, оскільки зобов'язання за кредитним договором припиняється.

Зважаючи на наведені нормативно-правові акти та встановлені обставини суд приходить до висновку, що з припиненням юридичної особи іпотекодавця, іпотекодержатель ПАТ «Комерційний інвестиційний банк» не вправі був за умовами договору іпотеки №02-4/4з-45 від 02.04.2007 року задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, оскільки такий вважається припиненим.

Вказана позиція не суперечить висновку Верховного Суду України викладеному в судовому рішенні від 11.09.2013 року за №6-52цс13.

Частиною другою ст.37 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Стосовно покликання апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, то необхідно вказати, що останньому стало відомо про порушення права на спірне майно, а саме отримано копії рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2 від 18.02.2014 року та 25.02.2014 року про державну реєстрацію прав та обтяжень щодо земельної ділянки та об'єкту незавершеного будівництва під час розгляду господарським судом Львівської області справи № 914/158/14 про банкрутство ТОВ «Комлайт» за запитом суду, виконаним відповідачем 01.07.2014 року.

Також ухвалою від 25.09.2014 року у даній справі за №914/158/14 призначено ліквідатором арбітражного керуючого Тарасенка Т.П.

Також судом встановлено, що попередньо Товариство в особі арбітражного керуючого Тарасенка Т.П. зверталось з даним позовом до Львівського окружного адміністративного суду, який ухвалою від 26.12.2014 року позовну заяву залишив без руху та надав стороні позивача строк для усунення недоліків позовної заяви.

14.01.2015 року позивач подав даний позов на пошту у відповідності до ч.9 ст.103 КАС України, а тому необхідно вважати, що звернення з позовом зупиняє перебіг строку звернення до суду, оскільки такі обставини свідчать про бажання особи захистити свої права та про те, що ним вживалися для цього відповідні заходи.

Згідно з частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд), одним із аспектів якого є доступ до суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем дотримано вимоги ст.99 КАС України щодо строку звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, при тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу у відповідності до вимог ч. 1 ст. 200 КАС України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12.06.2015 року у справі № 813/204/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвалив повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко

Повний текст виготовлено 02.03.2016р.