Справа № 802/4179/15-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 березня 2016 р. Справа № 802/4179/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вільчинського О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксани Вікторівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015, прийняте відповідачем відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 та запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 10866457;

- зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксану Вікторівну здійснити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідні зміни та здійснити запис про те, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну підстав позову мотивовані тим, що оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято без додержання вимог чинного законодавства, а саме: не враховано, що третьою особою не дотримано порядку позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки; реєстрацію права власності здійснено без згоди власника та без вчинення нотаріальних дій. Також, в порушення частини сьомої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відповідачем проведено реєстрацію нерухомого майна поза місцем його розташування та залишено поза увагою той факт, що статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

13.01.2016 відповідач надала суду письмові заперечення на позов, в яких просила відмовити в його задоволені.

01.03.2016 від представника ТОВ "Кей-Колект" на адресу суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких представник третьої особи просив відмовити в задоволені позову повністю.

Заперечення відповідача та третьої особи мотивовані тим, що іпотечний договір є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, згідно якого іпотекодержатель має право набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі цього договору в порядку, установленому чинним законодавством.

В заперечення на посилання позивача на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" зазначено, що вказана у статті 1 цього Закону правова норма поширюється на відносини пов'язані з примусовим стягненням на нерухоме майно, тоді як в даному випадку право власності на квартиру позивача оформлено добровільно (позасудово) на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, який підписаний в добровільному порядку обома сторонами, тобто відчуження відбулось за згодою сторін.

Ухвалою від 01.03.2016 позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача вчинити дії залишено без розгляду.

В судове засідання представник позивача не прибув, поряд із цим 01.03.2016 надав суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання також не прибули, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до положень частин 4, 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене суд вважає за можливе провести розгляд адміністративної справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

13.07.2007 між Акціонерним комерційним інвестиційним банком "УкрСиббанк" (далі - АКІБ "УкрСиббанк") та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (кредитний договір), за умовами якого остання отримала грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 55945,00 швейцарських франків, які зобов'язалась повернути зі сплатою 8,99 % річних за користування ними не пізніше 12.07.2012.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором іпотекодержатель - АКІБ "УкрСиббанк" та іпотекодавець - ОСОБА_1 уклали іпотечний договір від 13.07.2007 згідно з підпунктом 1.1 пункту 1 якого іпотекодавець передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (далі - нерухоме майно, квартира).

12.12.2011 між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу №1 предметом якого є передача у власність останньому права вимоги: повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами на підставі Первинних договорів, укладених між банком і Боржниками вказані у додатку до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права банка за усіма договорами забезпечення.

Цього ж дня між ПАТ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір уступлення вимоги за договорами іпотеки, за умовами якого, в зв'язку з укладенням договору факторингу, товариство прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку до цього договору, зокрема, за договором іпотеки від 13.07.2007.

19.08.2015 представник ТОВ "Кей-Колект" звернувся до відповідача з заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно та доданими до неї документами.

За результатами розгляду заяви відповідач прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015 відносно квартири АДРЕСА_1, на підставі якого внесений відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ "Кей-Колект".

Не погоджуючись з вказаними рішенням та записом, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі-Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 9 Закону № 1952-IV у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Також відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень № 868 від 17.10.2013, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (далі - Порядок №868), державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

В свою чергу, нотаріус, в розумінні статті 3 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон № 3425-XII) - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті (ч. 7 ст. 3 Закону № 1952-IV).

Згідно з визначенням, наведеного у статті 13-1 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон № 3425-XII), нотаріальний округ - це територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом (ч. 3 ст. 13-1 Закону № 3425-XII).

Як вже зазначалося вище, предметом договору іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 та право власності на яке зареєстровано за третьою особою.

Проте приватним нотаріусом, всупереч указаних вище положень статті 3 Закону № 1952-IV та статті 13-1 Закону № 425-XII, здійснено державну реєстрацію права власності спірного майна, не за місцем його розташування та яке знаходиться поза межами нотаріального округу, в рамках якого відповідач має право здійснювати нотаріальну діяльність.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Крім того, у абзаці 7 пункту 2 Порядку № 868 зазначено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Тобто законодавець пов'язує державну реєстрацію прав з вчиненням відповідної нотаріальної дії.

Так, стаття 34 Закону № 3425-XII встановлює перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, а саме: посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо); вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину; видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; проведення опису майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видача дублікатів нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчення справжності підпису на документах; засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчення факту, що фізична особа є живою; посвідчення факту перебування фізичної особи в певному місці; посвідчення час пред'явлення документів; передача заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймання у депозит грошових сум та цінних паперів; вчинення виконавчих написів; вчинення протестів векселів; вчинення морських протестів; прийняття на зберігання документів. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом.

При цьому, на переконання суду, проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно відбувається разом з вчиненням нотаріальних дій, які безпосередньо пов'язані з правом на майно, а саме, посвідчення правочинів відчуження (купівля - продаж, дарування щодо).

Однак, відповідач провів державну реєстрацію права на спірну квартиру без вчинення відповідної нотаріальної дії.

Окремо суд зазначає, що стаття 55 Закону України "Про нотаріат" містить перелік нотаріальних дій, які можуть провадитися не тільки за місцезнаходженням майна, а й за місцем реєстрації однієї зі сторін правочину. Зокрема, у частині четвертій цієї статті зазначено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Однак, у цьому випадку вказана норма застосуванню не підлягає, оскільки, як встановлено судом, та зазначено вище, оскаржуваній реєстрації права не передувало укладення договору відчуження та, відповідно, вчинення з цього приводу нотаріальних дій (щодо посвідчення).

При вирішені цього спору суд вважає за необхідне зазначити й про таке.

Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон № 898-IV) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону №898-IV).

Згідно з частиною першою статті 24 Закону №898-IV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону №898-IV).

Частиною першою статті 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога провиконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 46 Порядку № 868 встановлено особливості державної реєстрації іпотеки, відповідно до якого для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наданих відповідачем доказів у заперечення позовних вимог відсутні вимога про усунення порушень, надіслана ТОВ "Кей-Колект" іпотекодавцеві ОСОБА_1 та боржнику ОСОБА_3, а також документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_3 письмової вимоги іпотекодержателя ТОВ "Кей-Колект".

Відповідач у запереченнях зазначає, що для проведення реєстрації їй було надано Свідоцтво іншого нотаріуса - Єгорової М.Є. про засвідчення факту направлення такої вимоги цінним листом через "Укрпошту" та про те, що направлений лист в подальшому повернувся в липні 2015 року за закінченням терміну зберігання.

Однак, на переконання суду, зазначене вище Свідоцтво не є належним документом у розумінні вимог пункту 46 Порядку №868, який вимагає подання нотаріусу заявником саме вимоги та документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя. Можливість подання Свідоцтва нотаріуса замість цього закон не передбачає.

Щодо посилань нотаріуса на положення договору іпотеки від 13.07.2007 як на підставу для вчинення переходу права власності, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з п. 5.3 договору іпотеки від 13.07.2007 сторони домовились, що добровільна передача предмета іпотеки у власність іпотекодержателя здійснюється в порядку, наведеному в п. 5.3.1, далі по тексту названому "Застереження про добровільну передачу".

Пунктом 5.3.1 договору іпотеки "Застереження про добровільну передачу" передбачено, що "у випадку невиконання (або часткового виконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором та/ або цим договором іпотеки предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту визначеного в п. 5.3.3..."

Відповідно до п. 5.3.3 договору іпотеки у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекоджержателем за кредитним договором та цим договором іпотеки іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на цьому договорі і направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекодержателю - надалі "Повідомлення". З моменту відправлення повідомлення та здійснення виконавчого напису заставодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим іпотекодержателю.

Таким чином, договір іпотеки передбачає дві умови, за наявності яких предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя - ТОВ "Кей-Колект": вчинення нотаріусом виконавчого напису на договорі іпотеки, направлення повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекоджержателю.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази виконання зазначених умов.

Щодо посилань позивача на порушення положень статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", то суд зазначає таке.

Статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-7), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Суд акцентує увагу на тому, що в зазначеній статті йдеться про заборону відчуження майна саме без згоди власника. Отже, наявність чи відсутність такої є визначальним фактором при переході права власності від однієї особи до іншої. Окрім того, іпотечне майно щодо якого встановлено мораторій має відповідати наведеним у законі критеріям.

Як встановлено судом, умови застереження про добровільну передачу, передбачені договором не були виконані, відтак суд вважає, що у даному випадку згода власника на відчуження майна відсутня.

Окрім того, як встановлено судом, нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є й постійним місцем проживання позивача та його загальна площа складає 51.4 кв.м., що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

За таких обставин суд дійшов переконання про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015, прийняте відповідачем відносно квартири АДРЕСА_1, не відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, а отже, підлягає скасуванню, як протиправне.

Стосовно позовних вимог про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 10866457 від 13.07.2007 суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З наведеної норми вбачається, що у випадку скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, в силу закону до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 8 Закону "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" ведення Державного реєстру прав забезпечує орган державної реєстрації прав.

А відтак, суд не може перебирати на себе повноваження відповідача та скасовувати запис у державному реєстрі прав.

За наведених підстав суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки запис про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав вноситься органом державної реєстрації прав підставі рішення суду про скасування на рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи встановлену судом протиправність оскаржуваного рішення, з метою всебічного і повного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав, проведеної згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015.

Згідно зі ст. ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, наявні у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксаною Вікторівною відносно квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коротюк Оксану Вікторівну внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав, проведеної згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 23797450 від 19.08.2015.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович