Справа № 826/12776/15
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Шевчук К.О.

представника позивача Кметик В.І.

представників відповідача Ніколаєнко О.С., Чумаченко Г.О.

представників третьої особи Трохимчук О.І., Буртового М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малятко-ТВ" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малятко-ТВ" до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, за участю третьої особи - Приватного акціонерного товариства "Телеканал "Інтер" про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, за участю третьої особи - Приватного акціонерного товариства "Телеканал "Інтер", у якому, з урахуванням клопотання від 15.09.2015 про виправлення помилки та уточнення позовних вимог (т.1 а.с. 73) просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 11 червня 2015 року №742 «Про заяву ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, щодо продовження строку дії ліцензії на мовлення (НР № 00291-м від 23.10.2001) (ефірне, логотип: «ІНТЕР»)»;

визнати протиправним та скасувати абзац третій пункту 5 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30 травня 2007 року №672 «Про попередні заходи впровадження цифрового мовлення в Україні, а саме слова «- строк дії ліцензії - до 01.07.2015»;

визнати такою, що втратила чинність, ліцензію на мовлення, яка видана 23 жовтня 2001 року Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення Приватному акціонерному товариству «Телеканал Інтер» (як правонаступнику Акціонерного товариства закритого типу «Українська незалежна ТВ-корпорація»), і якою передбачалось право здійснювати мовлення на 377 каналах мовлення, наведених в додатку 3 ліцензії HP №0077 від 23 жовтня 2001 року (новий номер ліцензії - HP № 00291-м);

зобов'язати Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення оголосити конкурс на отримання ліцензій на мовлення з використанням каналів мовлення, зазначених в додатку 3 ліцензії на мовлення HP №0077 від 23 жовтня 2001 року (новий номер ліцензії - HP № 00291-м).

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення протиправно прийняла рішення від 11.06.2015 №742, яким продовжила строк дії ліцензії ПрАТ «Телеканал «Інтер». Дане рішення, на думку позивача, прийняте за існування передбачених законом підстав для відмови у продовженні строку дії ліцензії з огляду на невідповідність ліцензіата вимогам ст. 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення». Поряд із цим, позивач вказав на незаконність продовження третій особі строку дії ліцензії рішенням Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30.05.2007 № 672, мотивувавши власні доводи у цій частині тим, що в рішенні про видачу ліцензії Телеканалу встановлений строк до 23.10.2011, водночас, в 2011 році жодних заяв від ліцензіата не надходило, рішень про продовження строку дії ліцензії Телеканалу не приймалось, а, отже, видана в 2001 році ліцензія втратила чинність в 2011 році, тому відповідно до статті 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» вона не могла бути продовженою. Щодо обставин порушення оскаржуваними рішеннями безпосередньо прав позивача, останній вказав на неможливість прийняття участі у конкурсі на отримання ліцензії на ефірне мовлення та, як наслідок, отримання ліцензії за результатами конкурсу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, у якій скаржник, посилаючись на порушення адміністративним судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання з'явився представник позивача, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представники відповідача та представники третьої особи у судовому засіданні проти апеляційної скарги позивача заперечували та просили відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін та представників третьої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з таких фактичних обставин.

Відповідно до наявних у справі матеріалів, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно встановив, що Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення 19.09.2001 прийнято рішення № 375 "Про видачу ліцензії АТЗТ "Українська незалежна ТВ-корпорація ("ІНТЕР"), м. Київ.", яким останній надано право на користування 3-ім загальнонаціональним телевізійним каналом мовлення (УТ-3), призначеного для трансляції телепередач на територію України, обсягом мовлення 20 год/добу.

Пунктом 6 зазначеного рішення, яке станом на момент розгляду та вирішення даної справи є чинним та не скасоване в судовому порядку, визначено, що термін дії ліцензії - 10 років.

23.10.2001 у відповідності до названого рішення відповідачем видано Телеканалу ліцензію серії НР №0077, строк чинності якої встановлено до 23.10.2011.

Як встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва, за період діяльності ПрАТ "Телеканал "Інтер" неодноразово вносилися зміни до ліцензії у зв'язку із її переоформленням в порядку ч. 1 ст. 35 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», зокрема номер ліцензії №0077 від 23.10.2001 змінювався декілька разів, а саме присвоювалися номери: НР №0610 (з 25.12.2002 р. по 23.10.2011 р.); НР №0083-м (з 23.10.2001 р. по 23.10.2011 р.); НР №0183-м (з 23.10.2001 р. по 01.07.2015 р.); НР №1639-м (з 23.10.2001 р. по 01.07.2015 р.); НР №00291-м (з 23.10.2001 р. по 01.07.2015 р.).

30.05.2007 відповідачем було прийнято рішення №672 «Про попередні заходи з впровадження цифрового мовлення в Україні», яким в тому числі, частково задоволено заяву щодо переоформлення ліцензії НР №0083-м від 23.10.2001 (мережа з 377 телевізійних каналів, обсяг мовлення - по 24 год. на добу) АТЗТ "Українська незалежна ТВ-корпорація", м. Київ, шляхом зазначення у ліцензії: "Мова (мови), якою (якими) вестимуться передачі": українська - 75 %, російською та іншими мовами - 25 %.; строк дії ліцензії - до 01.07.2015.».

У 2014 році, керуючись положеннями ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», ПрАТ "Телеканал "Інтер" звернулося до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення із заявою про продовженні строку дії ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001.

Водночас, як встановлено судом, 21.05.2015 ТОВ "Телекомпанія "МАЛЯТКО-ТВ" звернулося до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення із заявою про прийняття рішення про відмову у продовженні строку дії ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001 та оголошення конкурсу на отримання ліцензій на мовлення в зв'язку з вивільненням каналів мовлення (частот), які були в користування вказаного акціонерного товариства.

Проте, 11.06.2015 Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення прийняла рішення №742, яким ПрАТ "Телеканал "Інтер" продовжено строк дії ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001, обсяг мовлення - по 24 години на добу.

Вважаючи незаконними рішення відповідача від 30.05.2007 №672 у частині продовження ПрАТ "Телеканал "Інтер" строку дії ліцензії на мовлення до 01.07.2015, а також рішення від 11.06.2015 №742, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення були відсутні підстави для відмови ПрАТ "ТЕЛЕКАНАЛ "ІНТЕР" у продовженні строку дії ліцензії, позаяк рішенням №672 від 30.05.2007 ліцензія була продовжена до 01.07.2015, а тому прийняте відповідачем рішення є правомірним. Також суд встановив, що станом на момент створення АТЗТ "Українська незалежна ТВ-корпорація", правонаступником якої є ПрАТ "ТЕЛЕКАНАЛ ІНТЕР", відповідала вимогам чинного на той час законодавства України щодо заснування телерадіоорганізацій. Крім того, відмовляючи позивачеві у частині вимог щодо зобов'язання відповідача оголосити конкурс на отримання ліцензій на мовлення, адміністративний суд вказав, що такі вимоги фактично є формою втручання у дискреційні повноваження Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення.

Скаржник у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом не враховано тієї обставини, що строк дії ліцензії третьої особи закінчився 23.10.2011, водночас, в 2011 році Телеканал жодних заяв не подавав, рішень про продовження строку дії ліцензії Телеканалу не приймалось, а отже у встановленому законом порядку його продовжено не було, тому, в силу ч.2 статті 36 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» ліцензія втратила чинність. Апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою, що зміна строку дії ліцензії можлива виключно шляхом її продовження в порядку, встановленому статтею 33 вказаного Закону. Продовження ж її дії шляхом прийняття рішення про переоформлення, яким у межах спірних правовідносин є оскаржуване рішення від 30.05.2007 №672, є неможливим у силу ч. 12 ст. 35 зазначеного Закону, а тому таке рішення є незаконним, проте, суд не надав правової оцінки таким доводам.

Вказуючи на незаконність рішення відповідача від 11.06.2015 №742, апелянт акцентував увагу на тому, що Національна рада прийняла рішення про продовження строку дії ліцензії, яка не може бути продовженою відповідно до п. «в» ч. 7 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», оскільки ліцензіат заснований державним органом та іноземним підприємством, що є прямим порушенням вимог ст. 12 названого Закону. Проте, вказані доводи також не були перевірені судом першої інстанції.

Також скаржник не погодився з висновками суду щодо виключності повноважень відповідача при вирішенні питання щодо оголошення конкурсу, позаяк, на його думку, відмова у продовжені строку дії ліцензії є безумовною підставою для оголошення конкурсу, а, отже, у суб'єкта владних повноважень наразі відсутнє право адміністративного розсуду.

У своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу, представник третьої особи та представник відповідача вказували на необґрунтованість тверджень апелянта та безпідставність його вимог, зазначаючи, що Окружним адміністративним судом міста Києва було правильно вирішено спір, у зв'язку із цим, просили суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Перевіряючи обґрунтованість висновків суду першої інстанції, з урахуванням доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 103 цього Кодексу перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У своїй позовній заяві, яку подано 30 червня 2015 року, позивач, зокрема, просив суд визнати такою, що втратила чинність, ліцензію на мовлення, яка видана відповідачем 23 жовтня 2001 року Приватному акціонерному товариству «Телеканал Інтер», а також визнати протиправним та скасувати абз. 3 п.5 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30 травня 2007 року №672 «Про попередні заходи впровадження цифрового мовлення в Україні, а саме слова «- строк дії ліцензії - до 01.07.2015».

З наявних у справі матеріалів судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач - TOB "ТЕЛЕКОМПАНИЯ "МАЛЯТКО-TB" зареєстроване як юридична особа 24.03.2008 і здійснює мовлення на підставі ліцензії від 19.11.2008 серії НР № 0741-м, копія якої міститься у матеріалах, а отже саме з цього моменту товариство стало учасником правовідносин, у межах яких наразі воно звернулося до суду за захистом своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 38 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» у чинній на вказаний момент редакції, суб'єкти господарювання, які отримали ліцензію на мовлення, підлягають державній реєстрації як суб'єкти інформаційної діяльності.

Відповідно до п. «ж» та «з» ч. 12 ст. 38 цього Закону стосовно телерадіоорганізацій, які отримали ліцензію (ліцензії) на мовлення, до Державного реєстру телерадіоорганізацій України вносяться відомості щодо серії та номера ліцензії, а також строку дії ліцензії.

За правилами ч. 13 названої статті відомості, зазначені у частині дванадцятій цієї статті, вносяться до Державного реєстру телерадіоорганізацій України протягом трьох робочих днів після видачі (продовження, внесення змін, видачі дубліката, анулювання) ліцензії на мовлення.

Згідно з ч. 14 ст. 38 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» доступ до Державного реєстру телерадіоорганізацій України є вільним. Порядок користування зазначеним реєстром і розмір плати за надання письмової інформації щодо даних цього реєстру встановлюються Національною радою. Національна рада розміщує відомості Державного реєстру телерадіоорганізацій України на веб-сайті та двічі на рік публікує їх в офіційному бюлетені Національної ради.

Таким чином, відомості про ліцензію третьої особи, зокрема щодо строку її дії та продовження такого строку, були внесені до Реєстру.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відповідне рішення від 30.05.2007 було опубліковане у «Віснику Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення» №10-20 за жовтень 2007 року, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 105-109).

Доводи позивача щодо неофіційності вказаного видання судова колегія оцінює критично з огляду на таке.

Згідно із Законом України від 3 березня 2005 року № 2461-IV «Про внесення змін до Закону України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення», викладено у новій редакції Закон України «Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення».

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Закону № 2461-IV Національна рада інформує громадян про свою діяльність у засобах масової інформації.

Згідно з ч. 9 ст. 24 цього Закону усі рішення Національної ради оприлюднюються не пізніше 10 днів після їх прийняття.

На виконання вимог названих норм Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення було прийнято Рішення від 8 лютого 2006 року N 103 «Про Вісник Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення».

Відповідно до п. 2 названого Рішення визначено статус "Вісника Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення" як офіційного видання конституційного, постійно діючого, колегіального органу - Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, де друкуються всі нормативно-правові документи, рішення, оголошення про конкурси на канали та частоти мовлення.

Також цим Рішенням затверджено Положення про бюлетень "Вісник Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення"(п. 1 Рішення № 103).

За наведеного нормативного регулювання, «Вісник Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення» має статус офіційного друкованого видання зазначеного суб'єкта владних повноважень.

Апеляційним судом встановлено, що відповідачем на виконання покладеного на нього Законом обов'язку було офіційно оприлюднене прийняте ним рішення від 30.05.2007 №672 у вказаному Віснику №10-20 за жовтень 2007 року, докази чого містяться у матеріалах справи (т. 1 а.с. 105-110) і у колегії суддів наразі відсутні правові підстави для неврахування таких доказів.

Тобто, саме з цього часу почався перебіг строку звернення до суду, який на той час відповідно до ст. 99 КАС України становив рік.

Колегією суддів встановлено, що позивач не звертався до суду із таким позовом у межах визначеного процесуальним законом строку.

Даний позов подано лише у червні 2015 року, тобто через 13 років після видачі третій особі ліцензії та через 8 років після прийняття відповідачем рішення № 672, що безумовно свідчить про недотримання позивачем встановленого нормами процесуального закону строку звернення до суду.

Відповідно до частини 1 статті 102 КАС України (у редакції на час вирішення спору) пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

В контексті наведеної норми, колегія суддів звертає увагу, що позивач не скористався наданим йому процесуальним Законом правом на подання до суду клопотання про поновлення пропущеного строку.

Апеляційний суд не встановив обставин, які б свідчили про поважність причин звернення із даним позовом поза межами встановленого Кодексом адміністративного судочинства строку, а тому суд визнає причини пропуску такого строку неповажними.

Суд першої інстанції цих обставин не перевірив, хоча як відповідач, так і третя особа у власних письмових запереченнях неодноразово наголошували на цьому.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційної інстанції критично оцінює доводи позивача відносно того, що він дізнався про оскаржувані рішення лише в травні 2015 року, та звертає увагу, що положення ст. 99 КАС України (у редакції на час звернення позивача до суду) пов'язують початок перебігу шестимісячного строку на оскарження, зокрема, рішення суб'єкта владних повноважень з тим моментом, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Таке законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після спливу таких строків відносини вважаються стабільними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов'язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25 січня 2000 року, пункт 33).

Підсумовуючи вказане, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

За правилами ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів встановила, що позовну заяву щодо частини позовних вимог про визнання такою, що втратила чинність, ліцензію на мовлення, яка видана відповідачем 23 жовтня 2001 року ПрАТ «Телеканал Інтер», а також про визнання протиправним та скасування абз. 3 п.5 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30 травня 2007 року №672 «Про попередні заходи впровадження цифрового мовлення в Україні, а саме слова «- строк дії ліцензії - до 01.07.2015» подано поза межами встановленого КАС України строку звернення до суду. Також апеляційним судом встановлено відсутність та недоведеність позивачем підстав для визнання причин пропуску строку поважними та поновлення строку звернення до суду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення без розгляду позову у вказаній частині вимог позивача.

На необхідності застосування визначених процесуальним законом наслідків пропуску строку звернення до суду наголошувала також і колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 22 грудня 2015 року (справа 21-3577а15), що наразі враховується апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Оскільки суд першої інстанції доводів відповідача та третьої особи стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду не перевірив, водночас, обґрунтованість таких посилань знайшла своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, то прийняте судом рішення щодо відмови у задоволенні позову в цій частині підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, водночас, названі вимоги позивача підлягають залишенню без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

Перевіряючи правильність висновку суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині визнання протиправним та скасування рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 11 червня 2015 року №742 «Про заяву ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, щодо продовження строку дії ліцензії на мовлення (НР № 00291-м від 23.10.2001) (ефірне, логотип: «ІНТЕР»)», колегія суддів апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 та ч.9 ст. 23 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» ліцензування мовлення здійснюється виключно Національною радою відповідно до порядку та вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення".

Ліцензія на мовлення, видана Національною радою, є єдиним і достатнім документом, що надає ліцензіату право відповідно до умов ліцензії здійснювати мовлення, користуватися каналами мовлення за умови наявності у володільців радіоелектронних засобів передбачених законом дозволів на їх експлуатацію.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 19.09.2001 відповідачем прийнято рішення №375 "Про видачу ліцензії АТЗТ "Українська незалежна ТВ-корпорація ("ІНТЕР"), м. Київ.", яким останній надано право на користування 3-ім загальнонаціональним телевізійним каналом мовлення (УТ-3), призначеного для трансляції телепередач на територію України, обсягом мовлення 20 год/добу. Вказане рішення станом на момент розгляду та вирішення даного спору є чинним та не скасоване в судовому порядку.

23.10.2001 у відповідності до названого рішення відповідачем видано Телеканалу ліцензію серії НР №0077, строк чинності якої встановлено до 23.10.2011.

В подальшому строк дії ліцензії на мовлення третьої особи було продовжено до 01.07.2015 згідно із абз. 3, п. 5 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30.05.2007 №672 «Про попередні заходи з впровадження цифрового мовлення в Україні».

У межах спірних правовідносин, апеляційний суд враховує, що назване рішення є чинним, оскільки, як зазначалося раніше, вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення від 30.05.2007 № 672 підлягають залишенню без розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта відносно того, що строк дії ліцензії третьої особи закінчився 23.10.2011, а оскільки в 2011 році Телеканал жодних заяв не подавав, рішень про продовження строку дії ліцензії Телеканалу не приймалось, то в силу ч.2 статті 36 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» ліцензія втратила чинність, оскільки вказані доводи є необґрунтованими, суперечать фактичним обставинам справи і спростовуються наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» кожний ліцензіат має право на продовження строку дії ліцензії на мовлення.

Для продовження строку дії ліцензії на мовлення необхідно не раніше ніж за 210 днів та не пізніше ніж за 180 днів до закінчення строку дії ліцензії подати до Національної ради заяву про продовження ліцензії на мовлення відповідно до вимог статті 24 цього Закону. Заяву про продовження строку дії ліцензії, подану раніше ніж за 210 днів до закінчення строку дії ліцензії, Національна рада повертає ліцензіату без розгляду протягом п'яти робочих днів з дня її надходження.

Заява про продовження строку дії ліцензії на мовлення розглядається і рішення щодо неї приймається не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії ліцензії.

За результатами розгляду заяви Національна рада приймає рішення про продовження строку дії ліцензії на мовлення або про відмову у продовженні строку дії ліцензії. Протягом п'яти робочих днів після прийняття відповідного рішення Національна рада письмово повідомляє заявника про результати розгляду його заяви. Копія рішення надсилається або видається. У рішенні про відмову у продовженні строку дії ліцензії Національна рада визначає підстави прийняття такого рішення відповідно до вимог частини сьомої цієї статті.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що у 2014 році ПрАТ "Телеканал "Інтер" у межах строків, визначених ч. 2 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» звернулося до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення із заявою про продовженні строку дії ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001 (строк дії якої спливав у липні 2015 року).

Перелік даних, які повинні міститися у заяві на отримання (продовження) ліцензії, та документів, які додаються до заяви, наведений безпосередньо у ст. 24 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Так, у судовому засіданні представником Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення були надані копії документів, які були враховані відповідачем під час прийняття спірного рішення щодо продовження ліцензії.

Враховуючи наявність передбачених нормами Закону України "Про телебачення і радіомовлення" документів, 11.06.2015 Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення прийняла рішення №742, яким ПрАТ "Телеканал "Інтер" продовжено строк дії ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001, обсяг мовлення - по 24 години на добу.

Відповідно до ч. 7 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» Національна рада може прийняти рішення про відмову у продовженні строку дії ліцензії на мовлення лише за умови, якщо:

а) ліцензіат подав заяву на продовження строку дії ліцензії пізніше ніж за 180 днів до закінчення строку дії ліцензії;

б) протягом дії ліцензії ліцензіат порушував умови ліцензії та вимоги чинного законодавства. Ці порушення повинні бути підтверджені рішеннями та санкціями Національної ради, не скасованими у визначеному законодавством порядку, або відповідними судовими рішеннями;

в) ліцензіат не відповідає вимогам статті 9 або частини другої статті 12 цього Закону.

Колегія суддів враховує, що наведений перелік є вичерпним.

Водночас, на думку скаржника, у Національної ради на момент прийняття спірного рішення були передбачені п. «в» ч. 7 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» підстави для відмови у продовженні строку дії ліцензії третьої особи, оскільки ліцензіат заснований державним органом та іноземним підприємством, що є прямим порушенням вимог ст. 12 названого Закону.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.

За визначенням ч. 1 ст. 9 Закону України «Про акціонерні товариства» засновниками акціонерного товариства визнаються держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, а також фізичні та/або юридичні особи, що прийняли рішення про його заснування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 цього Закону акціонерами товариства визнаються фізичні і юридичні особи, а також держава в особі органу, уповноваженого управляти державним майном, або територіальна громада в особі органу, уповноваженого управляти комунальним майном, які є власниками акцій товариства.

Отже, чинне законодавство України розрізняє поняття засновників та акціонерів акціонерних товариств.

В силу наведеної норми, засновниками товариства є особи, які прийняли рішення про його заснування, а отже перелік таких осіб, що прийняли відповідне рішення у будь-якому випадку залишається незмінним, і законодавством не передбачено можливості «перезаснувати» товариство у зв'язку із змінами умов заснування телерадіоорганізацій та введенням нових обмежень щодо складу засновників.

Відповідно до ч. 1 та 4 ст. 13 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» у редакції на час прийняття рішення про видачу третій особі ліцензії на мовлення, право на заснування телерадіоорганізацій в Україні належало громадянам України, не обмеженим у цивільній дієздатності, Верховній Раді України, Президенту України, іншим юридичним особам України.

В Україні забороняється створення телерадіоорганізацій іноземними юридичними і фізичними особами та особами без громадянства. Забороняється створення і діяльність телерадіоорганізацій з іноземними інвестиціями, у статутному фонді яких більш як 30 відсотків іноземних інвестицій.

Отже, діюча на той момент редакція Закону не передбачала жодних заборон на створення телерадіоорганізації органами державної влади та органами місцевого самоврядування, водночас, частка іноземних інвестицій у статутному фонді вітчизняних телерадіоорганізацій обмежувалася 30 відсотками.

Як вбачається із змісту заяв ПрАТ "Телеканал "Інтер" на адресу Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення щодо продовження та переоформлення ліцензій, які містяться у матеріалах справи, засновниками акціонерного товариства були: Фонд державного майна, ВАТ "Громадське російське телебачення" (ОРТ), Українське відділення фонду "200-річчя О.С.Пушкіна" та Українська асоціація економічного співробітництва та розвитку "Діловий світ".

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що станом на момент видачі позивачеві ліцензії на мовлення (23.10.2001), АТЗТ «Українська незалежна ТВ-корпорація», правонаступником якої є ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», відповідала вимогам чинного на той час законодавства України щодо заснування телерадіоорганізацій, що підтверджується рішенням відповідача № 375 від 19.09.2001 «Про видачу ліцензії АТЗТ «Українська незалежна ТВ-корпорація» («ІНТЕР») м. Київ», яке є чинним на час розгляду та вирішення даної справи.

Сторонами вказані обставини не оспорюються, тому в силу ч. 3 ст. 72 КАС України не потребують доказування.

Законом України від 12 січня 2006 року N 3317-IV «Про внесення змін до Закону України "Про телебачення і радіомовлення» названий Закон України «Про телебачення і радіомовлення» викладено у новій редакції.

Так, згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» ( в редакції на час прийняття спірного рішення) в Україні забороняється заснування телерадіоорганізацій:

органами державної влади та органами місцевого самоврядування, якщо рішення про їх створення або положення про них не передбачає повноважень засновувати телерадіоорганізації;

юридичними особами, статутні документи яких не передбачають можливість створення телерадіоорганізацій;

іноземними юридичними і фізичними особами та особами без громадянства;

політичними партіями, профспілковими, релігійними організаціями та юридичними особами, яких вони заснували;

громадянами, які за вироком суду відбувають покарання у місцях позбавлення волі або визнані судом недієздатними.

Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» ( в редакції на час прийняття спірного рішення) участь іноземних фізичних та/чи юридичних осіб у статутному капіталі телерадіоорганізацій регулюється Господарським кодексом України.

Забороняються створення та діяльність телерадіоорганізації, засновником (співзасновниками), власником (співвласниками) якої є нерезидент (нерезиденти), що зареєстрований в одній з офшорних зон, перелік яких визначений Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, до апеляційного суду відповідачем було надано рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення №217 від 18.02.2015 року, відповідно до якого був переоформлений додаток 1 від 21.10.2014 року до ліцензії на мовлення НР №00291-м від 23.10.2001 ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, у зв'язку із зміною складу власників, пов'язаних осіб та місцезнаходженням власника.

Так, згідно з відомостями про власників (співвласників) та пов'язаних осіб, наданими третьою особою, власниками Товариства є: ТОВ «Український медіа-проект» (м. Київ), ВАСЕА ВЕНЧУРС ЛІМІТЕД (Кіпр), ТОВ «Пегас Телебачення».

При цьому, відповідно до довідки про розподіл часток статутного фонду, станом на 03.02.2015 частки статутного фонду ПрАТ «Телеканал «Інтер» розподілені між юридичними особами-власниками Товариства наступним чином: ТОВ «Український медіа-проект» - 61% статутного фонду, ВАСЕА ВЕНЧУРС ЛІМІТЕД (Кіпр) - 29% статутного фонду, ТОВ «Пегас Телебачення» - 10% статутного фонду.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що на час прийняття відповідачем спірного рішення - 11 червня 2015 року, серед засновників ПрАТ«Телеканал «Інтер» не було іноземних юридичних осіб та жоден орган державної влади не володів акціями ПрАТ «Телеканал «Інтер», у зв'язку з чим не мав можливості брати участь у діяльності юридичної особи та вчиняти будь який вплив.

Так само, станом на момент прийняття рішення, що оскаржується (11.06.2015) серед власників (співвласників) ПрАТ «ТЕЛКАНАЛ ІНТЕР» не було нерезидента (нерезидентів), що зареєстрований в одній з офшорних зон, перелік яких визначений Кабінетом Міністрів України.

Крім того, той факт, що документи, які були подані ПрАТ «ТЕЛКАНАЛ ІНТЕР» для продовження ліцензії відповідали вимогам чинного законодавства, додатково підтверджується також наступним.

Так, відповідно до п. «д» ч. 12 ст. 38 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» стосовно телерадіоорганізацій, які отримали ліцензію (ліцензії) на мовлення, до Державного реєстру телерадіоорганізацій України вносяться, зокрема, відомості про власників і засновників телерадіоорганізації відповідно до вимог статті 24 цього Закону.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Державного реєстру телерадіоорганізацій України (т. 1 а.с. 19-20) власниками товариства є: ТОВ «Український медіа-проект» (м. Київ), ВАСЕА ВЕНЧУРС ЛІМІТЕД (Кіпр), ТОВ «Пегас Телебачення».

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо юридичної особи: перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), країна громадянства, серія та номер паспорта громадянина України або паспортного документа іноземця, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків (за наявності), якщо засновник - фізична особа; найменування, країна резидентства, місцезнаходження та ідентифікаційний код, якщо засновник - юридична особа.

Відповідно до наявного у матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т. 1 а.с. 190-191), у графі «Перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа» зазначено «згідно з реєстром власників іменних цінних паперів».

Крім того, у Статуті ПрАТ "ТЕЛЕКАНАЛ "ІНТЕР" (на дату прийняття спірного рішення відповідачем), що міститься в матеріалах справи, відсутні будь які дані щодо засновників товариства.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що станом на час прийняття рішення від 11.06.2015 №742, ліцензіат не відповідав вимогам ст. 12 Закону України «Про телебачення і радіомовлення».

Крім наведеного вище, позивачем також не надано будь яких доказів, в тому числі рішень та санкцій Національної ради, які б підтверджували, що протягом дії ліцензії ліцензіат порушував умови ліцензії та вимоги чинного законодавства або ліцензіат подав заяву на продовження строку дії ліцензії пізніше ніж за 180 днів до закінчення строку дії ліцензії.

Отже, доводи позивача про наявність на час прийняття вказаного рішення передбачених ч. 7 ст. 33 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» підстав для відмови у продовженні строку дії ліцензії третьої особи, є необґрунтованими.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно встановлено, що у Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення були відсутні підстави для відмови ПрАТ "ТЕЛЕКАНАЛ "ІНТЕР" у продовженні строку дії ліцензії, що підтверджується наявними у справі матеріалами.

За таких обставин та наведеного нормативного регулювання, колегія суддів апеляційної інстанції вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині визнання протиправним та скасування рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 11 червня 2015 року №742 «Про заяву ПрАТ «ТЕЛЕКАНАЛ «ІНТЕР», м. Київ, щодо продовження строку дії ліцензії на мовлення (НР № 00291-м від 23.10.2001) (ефірне, логотип: «ІНТЕР»)».

Також, на думку апеляційного суду не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов'язання Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення оголосити конкурс на отримання ліцензій на мовлення з використанням каналів мовлення, зазначених в додатку 3 ліцензії на мовлення HP №0077 від 23 жовтня 2001 року (новий номер ліцензії - HP № 00291-м).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 25 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» за результатами відкритих конкурсів здійснюється видача ліцензій на мовлення, пов'язане з використанням радіочастотного ресурсу, а також мовлення на вільних каналах багатоканальних мереж.

Конкурс на отримання ліцензії ініціюється, оголошується і проводиться Національною радою. Національна рада може ініціювати проведення конкурсу за власною ініціативою або за відповідним зверненням телерадіоорганізації.

Національна рада оголошує конкурс на отримання ліцензії за наявності вільних каналів мовлення, мереж мовлення, вільного часу на каналах (мережах) мовлення, а також у випадках, якщо:

а) отримано висновки щодо можливості та умов користування радіочастотним ресурсом України для потреб телерадіомовлення;

б) попередній ліцензіат за 180 днів до закінчення строку дії ліцензії не подав заяву до Національної ради на її продовження або Національна рада відмовила цьому ліцензіату у продовженні ліцензії в порядку, визначеному цим Законом;

в) ліцензія попереднього ліцензіата анульована згідно з вимогами цього Закону;

г) ліцензія переможця попереднього конкурсу не набула чинності у зв'язку з несплатою ним у визначений термін ліцензійного збору відповідно до вимог цього Закону.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що за наслідками розгляду даного спору ліцензія на мовлення ПрАТ «Телеканал «Інтер» нечинною не визнавалася, а прийняте відповідачем рішення від 11.06.2015 № 742 про продовження строку її дії визнано судом правомірним, то, наразі передбачених ст. 25 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» підстав для призначення відповідачем конкурсу немає.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору щодо цієї частини позовних вимог правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

В цій частині вимог судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні і підстав для його скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись статтями 99, 155, 160, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Малятко-ТВ" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малятко-ТВ" до Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, за участю третьої особи - Приватного акціонерного товариства "Телеканал "Інтер" про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року скасувати у частині відмови у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Малятко-ТВ" щодо визнання протиправним та скасування абзацу третього пункту 5 рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 30 травня 2007 року №672 «Про попередні заходи з впровадження цифрового мовлення в Україні», а саме слова «- строк дії ліцензії-до 01.07.2015» та визнання такою, що втратила чинність, ліцензію на мовлення, яка видана 23 жовтня 2001 року Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення Приватному акціонерному товариству "Телеканал "Інтер" (як правонаступнику Акціонерного товариства закритого типу «Українська незалежна ТВ-корпорація), і якою передбачалося право здійснювати мовлення на 377 каналах мовлення наведених у додатку 3 ліцензії НР № 0077 від 23 жовтня 2001 року (новий номер ліцензії - НР № 00291-м).

В цій частині позовну заяву залишити без розгляду.

У іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 9 березня 2016 року

.

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.