Справа № 807/2422/15
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2016 року Справа № 876/1545/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Обрізка І.М.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

16.12.2015 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправним скасувати рішення відповідача від 02.12.2015 року про про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 прибув на територію України після його зняття з реєстрації в Російській Федерації - 27.01.2013 року. Позивач не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку його перебування на території України не звертався до відповідача щодо продовження строку перебування на території України.

Суд першої інстанції посилається на те, що згідно ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону. Відтак, у відповідності до Протоколу від 02.12.2015 року позивача було притягнено до адміністративної відповідальності у зв'язку з порушенням п. 2 ст. 17 вказаного Закону, а саме: у зв'язку з порушенням правил перебування в Україні.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що не знайшло у судовому засіданні твердження представника позивача про те, що рішення відповідача винесено на невідому особу, оскільки в судовому засіданні сам позивач надав виписку №660 із медичної картки про хворобу ОСОБА_1, в якій прізвище, ім'я та по-батькові позивача повністю співпадає з тим, яке зазначене у рішенні відповідача.

Так, 02.12.2015 року відповідачем було винесено Постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача, у відповідності до якої на останнього було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Вказану постанову позивач не оскаржував.

Таким чином, відповідачем 02.12.2015 року було підставно прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації позивача, яке було затверджено першим заступником відповідача, якому у відповідності до п. 2.1 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої Наказом Адміністрація Державної прикордонної служби МВС, СБУ від 23.04.2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150) надано право затверджувати рішення про примусове повернення з України іноземця.

Крім того, суд першої інстанції звертає увагу на те, що із рішення від 02.12.2015 року про примусове повернення з України видно, що позивача було ознайомлено з вимогами ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо його видворення в примусовому порядку в разі ухилення від виїзду за межі України, що підтверджується його особистим підписом на даному рішенні. Разом з тим, позивач на рішенні від 02.12.2015 року про примусове повернення з України особисто зробив відмітку про те, що не потребує перекладача.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що він, ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації. Головним управлінням державної міграційної служби України в Закарпатській області винесено рішення від 02.12.2015 року про примусове повернення з України ОСОБА_1. Дане рішення винесено щодо особи, яка йому не відома, хоча дата народження збігається.

Апелянт стверджує, що рішення відповідача прийнято на підставі постанови яка не набула законної сили. Також, вказане рішення не відповідає по формі та по змісту Додатку №1 до «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства».

У вищевказаному рішенні не вказано конкретних підстав його прийняття рішення, не вказано в чому саме полягає порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» особою відносно якої винесено рішення. Також рішення затверджено не першою особою, а заступником, повноваження якого не вказані.

Пунктом 2 рішення зобов'язано його покинути територію України. Кого саме зобов'язано покинути територію України не зазначено (не вирішено).

Апелянт звертає увагу на те, що він, ОСОБА_1, вже давно висловив бажання та неодноразово, 4 рази, звертався до органів Державної міграційної служби України із заявою про прийняття громадянства України, однак відповідачем така можливість надана не була.

Крім того, стверджує, що він не володію українською мовою та не мав можливості отримання належної правової допомоги. В оспорюваному рішенні немає даних про те, що ним отримано належне роз'яснення правових наслідків невиконання рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення.

Апелянт вважає, що відповідач порушив порядок розгляду його заяви, що передбачений Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельним кодексом України, не розглянувши в місячний термін його заяву та не прийнявши у відповідності до Закону належне, законне та обґрунтоване рішення про задоволення вимог позивача.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 02.12.2015 року головним спеціалістом відділу імміграційної роботи, тимчасового перебування іноземців та протидії нелегальній міграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Закарпатській області Шкиртою А.В. прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1. Вказане рішення було затверджене першим заступником начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області Бердар О.М. Даним рішенням позивача зобов'язано покинути територію України у термін до 28.12.2015 року.

Також, встановлено, що 02.12.2015 року, у ході проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства України у міграційній сфері, в м. Ужгороді, по вул. Станційній, був виявлений ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець та мешканець п. Моніно Щолківський р-н., Російська Федерація, з документом, що посвідчує особу, а саме: паспортом громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1, виданого 06.02.2009 року.

У відповідності до наданих письмових пояснень від 02.11.2015 року позивач зазначив, що він є громадянином Російської Федерації та до 2009 року був зареєстрований в АДРЕСА_1, однак, з 27.01.2013 року був знятий з реєстрації та переїхав на Україну для того, щоб жити разом зі своєю сім'єю, а саме: з жінкою, з якою зареєстрував шлюб в 2011 році та сином. Також, у відповідності до даних письмових пояснень позивач вказав, що весь цей час проживав в АДРЕСА_2.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 прибув на територію України після його зняття з реєстрації в Російській Федерації - 27.01.2013 року.

Відповідно до наявної в матеріалах справи постанови про накладення адміністративного стягнення від 24.04.2013р., ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення в розмірі 510,00 грн. Вказаною постановою встановлено, що позивачем порушено п. 2 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: порушено правила перебування в Україні.

За змістом п. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

За змістом ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно з п.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, яких до завершення граничного терміну перебування у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не було примусово видворено з України з причин відсутності проїзного документа, транспортного сполучення з країною їх походження або з інших причин, що не залежать від таких осіб, визнаються такими, які на законних підставах тимчасово перебувають на території України, на період дії обставин, що унеможливлюють їхнє примусове видворення з України.

В силу ч.1, ч.2 ст. 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та (або) імміграційній картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 (далі - Порядок №150), визначено процедуру продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Відповідно до пп.2 п.2 Порядку №150 іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Згідно до п.7 Порядку №150 рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені цим Порядком строки приймається керівником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником у разі подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України, відповідно до статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Головою ДМС або його заступником в інших випадках за умови подання підтверджувальних документів.

З огляду на викладене, рішення про продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України понад встановлені строки приймається керівником територіального органу або підрозділу відповідача чи його заступником у випадку про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України та за наявності підстав, які не дають змоги виїхати з України.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься заява позивача, згідно якої позивач надає згоду на набуття громадянства України його сином ОСОБА_6.

Пунктом 2 ст.17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про набуття громадянства України.

Таким чином, позивач не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку його перебування на території України не звертався до відповідача щодо продовження строку перебування на території України.

У відповідності до ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Відповідно до наявної в матеріалах справи постанови про накладення адміністративного стягнення від 24.04.2013р., ОСОБА_1 був притягнений до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення в розмірі 510,00 грн. Вказаною постановою встановлено, що позивачем порушено п. 2 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: порушено правила перебування в Україні. Постанову позивач не оскаржував.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною 3 ст. 26 вказаного Закону встановлено, що один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Разом з тим, суд апеляційної інсстанції звертає увагу на те, що у відповідності до п. 2.1 «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої Наказом Адміністрація Державної прикордонної служби МВС, СБУ від 23.04.2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція №353/271/150) рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства готується у двох примірниках посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, яких затримано у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) та органу СБУ і затверджується начальником (заступником начальника) відповідного органу або особою, яка виконує його обов'язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 1.6 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 2) протягом 24 годин прокуророві за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що пунктом 2.1 Інструкції №353/271/150 надано право заступнику начальника відповідача затверджувати рішення про примусове повернення з України іноземця.

Крім того, позивача було ознайомлено з вимогами ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо його видворення в примусовому порядку в разі ухилення від виїзду за межі України, що підтверджується його особистим підписом на рішенні відповідача від 02.12.2015 року. Разом з тим, позивач на рішенні від 02.12.2015 року про примусове повернення з України особисто зробив відмітку про те, що не потребує перекладача.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки у матеріалах справи встановлені належні та допустимі докази наявності підстав, передбачених ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», для примусового повернення іноземця в країну походження, враховуючи той факт, що позивачем вчинено дії, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: тривале перебування на території України без отримання відповідного дозволу.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 195, п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року у справі №807/2422/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання про визнання протиправним та скасування рішення - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Я.С. Попко

Судді Р.Б. Хобор

І.М. Обрізко