Справа № 813/244/16
Суддя: Братичак Уляна Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2016 року справа № 813/244/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Братичак У.В.,

секретар судового засідання Бугара М.Р.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Поповича Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправною відмови у взятті на облік для забезпечення інваліда автомобілем та зобов'язання відповідача взяти на облік позивача для забезпечення автомобілем.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом ІІ групи та має право на взяття на облік для забезпечення автомобілем. Однак відповідач безпідставно відмовив у вчинені таких дій з підстав того, що позивач не зареєстрований у м. Львові чи Львівській області, а в АРК Крим, а у відповідності до Постанови КМУ, забезпечення інвалідів автомобілем здійснюється за місцем реєстрації. Позивач зазначає, що є тимчасово переміщеною особою, у зв'язку із окупацією АРК Крим Російською Федерацією, ним належним чином оформлена Довідка тимчасово переміщеної особи, та засвідчено місце проживання по АДРЕСА_1. У відповідності до чинного законодавства він як тимчасово переміщена особа користується усіма правами передбаченими Конституцією та законами України, зокрема і правом отримати автомобіль як інвалід ІІ групи.

Позивач та представник позивача просять задовольнити позов в повному обсязі

Представник відповідача проти позову заперечив, та зазначив, що забезпечення інвалідів автомобілем здійснюється за місцем реєстрації інваліда. На даний час позивач зареєстрований в АРК Крим, місце реєстрації не скасовано, він не зареєстрований у Львівській області.

Заслухавши думку представників сторін, дослідивши подані документи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Позивач, ОСОБА_1 до 28.03.2014р. постійно проживав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. У зв'язку із тимчасовою окупацією Автономної Республіки Крим, 08.03.2014р. позивач вимушено покинув місце постійного проживання та оформив місце проживання в АДРЕСА_1, про що видана Довідка від 31.10.2014р. № .

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2, виданого 27.05.2015р. позивач є інвалідом ІІ групи та згідно Довідки серії КР-09 № 000401 від 02.08.2012р. до акту огляду МСЕК визначено медичні показання для забезпечення інваліда автомобілем.

До вимушеного переїзду, позивач перебував на обліку в органах соціального захисту населення за місцем реєстрації для отримання автомобіля, що підтверджується матеріалами соціальної справи позивача, та не заперечується відповідачем.

07.09.2015р. позивач із письмовою заявою звернувся до Департаменту соціального захисту населення ЛОДА з проханням взяти на облік для забезпечення автомобілем.

На вказану заяву відповідачем надано відповідь від 25.09.2015р. № 10-8570, якою позивачу відмовлено у взятті на облік для забезпечення автомобілем, у зв'язку із тим що у відповідності до Постанови КМ України № 999 від 19.07.2006р. взяття на облік здійснюється за місцем реєстрації, а не місцем перебування інваліда.

Вважаючи таку відмову неправомірною позивач звернувся із позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Законом України від 15.04.2014, № 1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Відповідно до стаття 3 для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) повітряний простір над територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 цієї частини.

Згідно з ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до Закону України від 20.10.2014 р. №1706-VII " Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Позивач у справі є внутрішньо переміщеною особою, про що відповідним органом видано Довідку від 31.10.2014р. № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до ст. 7 Закону № №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення технічними та іншими засобами реабілітації, на одержання реабілітаційних послуг відповідно до законодавства за місцем перебування.

Постановою КМУ України № 999 від 19.07.2006р затверджено Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, відповідно до п.1 якої забезпечення інвалідів автомобілями здійснюється за місцем їх реєстрації відповідними органами соціального захисту населення. Дана Постанова є підзаконними нормативно-правовим актом, прийнята на виконання Конституції та законів України.

При цьому суд, зазначає, що у відповідності до Конституції України норми закону мають вищу юридичну силу у порівнянні із нормами Постанови КМ України, а відтак застосуванню підлягають норми Законів України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Відтак, відсутність факту реєстрації місця проживання не може бути перешкодою для отримання соціальних послуг, в даному випадку взяття на облік для отримання автомобіля інвалідом ІІ групи, внутрішньо переміщеною особою, оскільки в такої наявний документ, що підтверджує факт тимчасового проживання.

Зважаючи на викладене, адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст., 69-71, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації, оформлену листом від 25.09.2015р. щодо взяття на облік для забезпечення автомобілем, внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, інваліда ІІ групи.

Зобов'язати Департамент соціального захисту населення ЛОДА взяти на облік для забезпечення автомобілем внутрішньо переміщену особу ОСОБА_1, інваліда ІІ групи.

Стягнути з Департаменту соціального захисту населення за рахунок бюджетних асигнувань 2756 грн. судового збору ( р/р № 4003, банк отримувача ГУ ДКСУ у Львівській області, МФО 825014, , код класифікації доходів бюджету 22030101).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили в строк та в порядку, передбаченому ст. 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 09.03.2016 року.

Суддя Братичак У.В.