Справа № 135/1377/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 135/1377/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Патраманський І.О

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

01 березня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Червінка Б.І.

представника відповідача: Малофєєвої О.В.

представника третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області на постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області (далі - відповідач), третьої особи КП "Ладжитлосервіс" про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив: скасувати рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області № 316 від 22.10.2014 "Про встановлення КП Ладжитлосервіс" тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення".

Постановою Ладижинського міського суду Вінницької області від 08.12.2015 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали у повному обсязі та просили колегію суддів її задовольнити.

Позивач заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.10.2014 виконавчий комітет Ладижинської міської ради Вінницької області ухвалив рішення № 316 "Про встановлення КП "Ладжитлосервіс" тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення".

З копії зазначеного рішення і додатків до нього видно, що виконавчий комітет Ладижинської міської ради затвердив тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для 105 багатоквартирних будинків, у тому числі і будинку № 60 по вул. Ентузіастів у м. Ладижин, де проживає позивач, у сумі 2,65 грн. за метр квадратний.

25 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідача з листом щодо надання інформації по тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Листом відповідача від 23.09.2015 № 735 позивача повідомлено про затвердження тарифів відповідно до рішення № 316 "Про встановлення КП "Ладжитлосервіс" тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення".

Вважаючи вказане рішення незаконним та таким, що порушує його права та законні інтереси позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем затверджено тарифи, які не відповідають вимогам "Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 "Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги", а тому таке рішення підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За приписами ч. 2 ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

Частиною 6 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24.06.2004 № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV) до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону.

Нормою ч. 2 статті 14 Закону № 1875-IV встановлено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом.

В силу ст. 19 Закону № 1875-IV відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

Виконавцем є суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору; виробником є суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги (ст. 1 Закону № 1875-IV).

Відповідно положень пунктів 1.1, 1.3 Наказу Держкомжитлокомунгоспу України "Про затвердження Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді" № 60 від 25.04.2005, органами місцевого самоврядування, або власниками житлових будинків визначається виконавець житлово-комунальних послуг, яким може бути суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов'язків, визначених у частині другій ст. 21 Закону № 1875-IV.

За приписами ст. 31 Закону № 1875-IV саме виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Згідно ст. 7 Закону № 1875-IV та ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування наділенні повноваженнями щодо встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги (зокрема, і тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій).

При цьому, тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюються для виконавців/виробників послуг відповідно ст. 31 Закону № 1875-IV, вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869).

Відповідно п. 2 зазначеного Порядку тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - тариф на послуги) - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість.

Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

З власниками (наймачами) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та власниками, орендарями нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) укладається договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (далі - договір про надання послуг).

Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Копія такого рішення є невід'ємною частиною договору про надання послуг.

З аналізу наведеного пункту порядку вбачається, що Тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком.

Згідно пунктів 3, 4, 5, 7 ч. 1 ст. 30 Закону № 1875-IV державне регулювання базується на таких основних принципах: відповідності рівня цін/тарифів розміру економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво; відкритості, доступності та прозорості структури цін/тарифів для споживачів та суспільства; відповідності оплати житлово-комунальних послуг їх наявності, кількості та якості; гарантії соціального захисту населення при оплаті за житлово-комунальні послуги та випередження зростання доходів населення над зростанням цін/тарифів на житлово-комунальні послуги.

Так, з копії рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області № 316 від 22.10.2014 "Про встановлення КП Ладжитлосервіс" тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення" і додатків до нього видно, що виконавчий комітет Ладижинської міської ради затвердив тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для 105 багатоквартирних будинків, у тому числі і будинку № 60 по вул. Ентузіастів у м. Ладижин, де проживає позивач, у сумі 2,65 грн. за метр квадратний.

При цьому представник третьої особи пояснила, що тарифи не розраховувалися окремо за кожним будинком, а наявні в місті багатоквартирні будинки були розділені на групи і по цим групам був виведений середній показник для зручності підрахунків.

Разом з тим, з аналізу приведених доказів і розрахунків видно, що тарифи на послуги розраховані не окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку, вони виконані без застосування спеціальних формул, передбачених Порядком.

Така ж правова позиція зі спірного питання вже була висловлена колегією суддів Вищого адміністративного суду України у постанові від 08.10.2015 у справі № К/800/55166/14.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо скасування рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області № 316 від 22.10.2014 "Про встановлення КП Ладжитлосервіс" тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення", з огляду на порушення відповідачем при його прийнятті п.4 ч. 1 ст.7 Закону № 1875-IV від 24.06.2004 № 1875-IV та п. 2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 №869. При цьому апеляційний суд погоджується із наведеними судом першої інстанції обставинами щодо неправомірності проведених розрахунків тарифів.

Окрім цього, стосовно твердження відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, варто зазначити таке.

Статтею 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом (ч. 4 ст. 6 КАС України).

Як підтверджується матеріалами справи, позивач дізнався про порушення своїх прав 23.09.2015 з листа відповіді на своє звернення від Ладижинської міської ради № 735 від 23.09.2015, із змісту якого йому стало відомо про порядок розрахунку та розмір тарифів, а тому саме з цього часу слід відраховувати шестимісячний термін.

Оскільки адміністративний позов подано до суду 19.10.2015, відтак колегія суддів зазначає, що позивачем не пропущений встановлений ст. 99 КАС України строк звернення. Висновок суду першої інстанції про поважність пропуску строку звернення до суду із адміністративним позов, за своїми правовими наслідками (забезпечення доступу до суду) не суперечить обставинам встановленим апеляційним судом.

При цьому посилання відповідача на те, що оскаржуваний акт був оприлюднений в установленому законом порядку, не спростовує висновку суду, оскільки про порядок та складові розрахунку тарифів, неправомірність якого позивач зазначив підставою позову, йому стало відомо тільки після отримання вказаної відповіді.

Водночас, варто зазначити, що Конституційним Судом України у рішенні від 16.04.2009 №-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Так, рішення органу місцевого самоврядування про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій для населення є нормативним актом, оскільки встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень встановлено статтею 171 КАС України.

Згідно з ч. 2 вказаної статті право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як встановлено судом, позивач є учасником правовідносин в яких застосовується спірне рішення, а тому має право на судовий захист і суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_2, як житель міста є належним позивачем.

Відповідно до ч. 11 ст. 171 КАС України резолютивна частина постанови суду про визнання нормативно-правового акта незаконним або таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, і про визнання його нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили.

Частиною 5 ст. 254 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Таким чином, резолютивну частину постанови Ладижинського міського суду Вінницької області від 08.12.2015 відповідачу - виконавчому комітету Ладижинської міської ради Вінницької області невідкладно необхідно опублікувати у виданні, в якому оскаржуване рішення було офіційно оприлюднено.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог у спосіб та межах передбачених законодавством.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області залишити без задоволення, а постанову Ладижинського міського суду Вінницької області від 08 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 09 березня 2016 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.