Справа № П/811/752/14
Суддя: Зайцев М.П.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" лютого 2016 р. м. Київ К/800/17379/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Зайцева М.П.,

суддів: Веденяпіна О.А., Загороднього А.Ф.,

за участю секретаря судового засідання - Бруя О.Д.,

представника позивача - Дорошенко В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Креатив" на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у справі № П/811/752/14 за позовом Приватного акціонерного товариства "Креатив" до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Приватне акціонерне товариство "Креатив" (далі - ПАТ "Креатив") звернулось в суд з позовом до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області (далі - ОДПІ) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 09 квітня 2014 року №.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року скасовано постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року та прийнято нову, якою в задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в період з 29 жовтня 2013 року по 04 листопада 2013 року контролюючим органом проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ПАТ "Креатив" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Прометей" - Зерноторгова компанія" та ФГ "Родомир-Агро" за період з 01 квітня 2013 року по 31 травня 2013 року, ТОВ "Вторметекспорт" за період з 01 травня 2013 року по 30 червня 2013 року, ПП "Господар" за період з 01 липня 2013 року по 31 липня 2013 року, за результатами якої складено Акт від 07 листопада 2013 року №117/11-23-22-02/31146251 (далі - Акт).

Зазначеною перевіркою встановлено порушення пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 14 136 075,00 грн.

На підставі вищенаведеного Акта відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 22 листопада 2013 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 21 204 113,00 грн., у тому числі 14 136 075,00 грн. основного платежу та 7 068 038,00 грн.

Позивач оскаржив вищенаведене податкове повідомлення-рішення в адміністративному порядку.

За результатами розгляду повторної скарги, Рішенням Міністерства доходів і зборів України від 28 лютого 2014 року №3955/6/99-99-10-0115, скасовано податкове повідомлення-рішення від 22 листопада 2013 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість, яке виникло за результатами взаємовідносин ТОВ "Прометей" - Зерноторгова компанія", ФГ "Родомир-Агро", ТОВ "Вторметекспорт" та у відповідній частині рішення Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області 29 січня 2014 року №888/10/11-28-10-01-08, а в іншій частині податкове повідомлення-рішення від 22 листопада 2013 року № та рішення Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області 29 січня 2014 року №888/10/11-28-10-01 - залишено без змін.

З урахуванням вищенаведеного рішення ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 09 квітня 2014 року №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2013 року на 92 696,00 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду виходить з наступного.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 200 ПК України, встановлені вимоги до податкової накладної, передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 зазначеного Закону, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та ПП "Господар" укладено договір поставки від 10 липня 2013 року №С12-2573, на виконання умов якого, у період з 12 липня по 18 липня 2013 року останній поставив позивачу насіння соняшнику на загальну суму 556 177,42 грн., у тому числі податок на додану вартість - 92 696,26 грн. Зазначену суму податку на додану вартість позивачем включено до складу податкового кредиту у декларації з податку на додану вартість за липень 2013 року. При цьому, разом із декларацією позивачем подано заяву про відмову постачальника надати податкову накладну (порушення ним порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, у якій відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України, заявлено про те, що продавцем ПП "Господар" порушено порядок заповнення податкових накладних.

На підтвердження реальності спірних господарських операцій із вищезазначеним контрагентом, позивачем надано копії наступних первинних бухгалтерських документів: податкових накладних, видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень.

Крім того, судом встановлено, що придбаний у ПП "Господар" соняшник позивач використав для виробництва олії і шроту, на підтвердження чого останнім надано копії договорів оренди цілісного майнового комплексу та майна, акта прийому-передачі майна, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Разом з тим, судами попередніх інстанції встановлено, що постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 липня 2013 року у справі №814/2721/13-а визнано установчі документи контрагента позивача - ПП "Господар" недійсними з моменту перереєстрації на ОСОБА_3 та припинено юридичну особу.

Крім того, відповідно до листа Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 травня 2014 року №06-16/7045/14, постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 липня 2013 року у справі №814/2721/13-а набрала законної сили 02 серпня 2013 року .

При цьому, надаючи правову оцінку спірним господарським операціям суди повинні оцінювати надані докази з урахуванням специфіки господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Однак, ні суд першої інстанції, ні апеляційної не надали такої оцінки спірним господарським операціям.

За таких обставин, суд касаційної інстанції зазначає, що обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову закріплений нормами статті 7, частини четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (частини четверта, п'ята зазначеної статті).

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що для правильного вирішення даного спору необхідним є дослідження всіх первинних документів, які підтверджують рух активів у процесі здійснення господарських операцій позивача з контрагентом, а також встановлення наявності зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності, наявність у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності, фактичне здійснення оподатковуваних операцій позивача з контрагентом, наявність у останнього умов для здійснення господарської діяльності, обладнання та виробничих потужностей, а також трудових ресурсів, кваліфікованих спеціалістів, які мають наукові, технічні або інші спеціальні знання у відповідній галузі господарювання. Так, судами не встановлювався факт наявності, довіреностей на отримання та відвантаження товару, книг обліку довіреностей, складських накладних (для обліку товару), відповідних сертифікатів, тощо. Не досліджувались обставини про наявність власних чи орендованих виробничих потужностей контрагента позивача щодо можливостей виконання господарських операцій.

Зі змісту частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини першої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, належним чином перевірити доводи сторін щодо реальності здійснення позивачем господарських операцій з його контрагентом та правильності формування податкового кредиту за цими операціями, дати оцінку як вже приєднаним до справи доказам, так і новим доказам, що будуть виявлені в судовому розгляді справи, з дотриманням вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України та зробити юридично правильний висновок щодо прав і обов'язків сторін.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Креатив" задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 30 травня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 березня 2015 року у справі № П/811/752/14 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: М.П. Зайцев

О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній