Справа № 815/6282/15
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6282/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Левчук О.А.,

судді Кравченка М.М.

судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Тишкової Л.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.05.2015 року; скасування наказу Державної міграційної служби України № 85 від 17.06.2015 року в частині пунктів 10;10.1; 10.2; 10.3; зобов'язання Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 11.08.2008 року, у зв'язку з досягненням 45-річного віку, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить скасувати висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 15.05.2015 року про скасування рішення щодо документування громадянина СРВ ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні, який став підставою для винесення ДМС України наказу № 85 від 17.06.2015 року; скасування наказу ДМС України від 17.06.2015 року №85 в частині пунктів 10;10.1;10.2;10.3 згідно з якими, визнано недійсною посвідку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 11.08.2008 року та такою що підлягає вилученню; зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 11.08.2008 року, у зв'язку із досягненням 45-річного віку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив йому у заміні посвідки на постійне проживання. Також позивач зазначає, що за період перебування в Україні у нього народилося троє дітей та жодних протиправних дій позивачем вчинено не було.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала адміністративний позов в повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав викладених в письмових запереченнях та просив в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

04.02.2003 р. до ВПР та МР УМВС України в Одеській області звернувся громадянин Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_2, із заявою щодо залишення в Україні на постійне проживання. Як вбачається з заяви-анкети, позивач прибув до України у 1988 році з метою працевлаштування та з 1988р. по 1992 р. працював на виробництві "Хімволокно" м.Черкаси, після чого залишився проживати в Україні. (а.с. 110-114).

До заяви було долучено: копію національного паспорта НОМЕР_2, виданого 12.10.2001 р., терміном дії до 12.10.2006 р., переклад паспорта на українську мову, довідку Посольства Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні №124/2002 від 25.12.2001 року про те, що ОСОБА_1 во Вєтнамі не був засуджений та не притягувався до кримінальної відповідальності, довідку Посольства Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні №125/2002 від 25.12.2001 року про те, що Посольство не заперечує проти надання українськими компетентними органами йому права на постійне проживання, розписку. (а.с. 115-122).

19.11.2003 року керівництвом ВГІРФО УМВС України в Одеській області прийнято рішення про залишення на постійне проживання в Україні громадянина В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та видано заявнику безстрокову посвідку на постійне місце проживання НОМЕР_3.

11.08.2008 р. ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області громадянина В'єтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 було документовано посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1, згідно якої він зареєстрований по теперішній час в АДРЕСА_1. (а.с. 136)

05.05.2015р. до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області громадянин В'єтнаму ОСОБА_1 звернувся із заявою, в якій просив здійснити обмін бланку посвідки на постійне місце проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку, додавши до заяви всі необхідні документи та квитанцію про сплату державного мита. (а.с. 131-140).

15.05.2015р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області за результатами розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 складено та направлено до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України висновок для підготовки проекту наказу Голови Державної міграційної служби України щодо визнання недійсними посвідки на постійне проживання НОМЕР_3 від 19.11.2003 р. та НОМЕР_1 від 11.08.2008р. (а.с. 141-143).

Листом від 05.2015 р. № 5/3-263742 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області повідомлено позивача про те, що за результатами розгляду заяви щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку, відповідно до п.4.5 Порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України № 681 від 15.07.2013р., посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснено перевірку наявності підстав для обміну посвідки та відсутності підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання. При цьому, до відома позивача доведено, що зазначеною перевіркою встановлено, що документування посвідкою на постійне проживання було здійснено всупереч Закону України "Про імміграцію", у зв'язку з чим розпочато процедуру скасування рішення про видачу посвідки на постійне проживання. (а.с. 144)

Наказом Державної міграційної служби України № 85 від 17.06.2015р. "Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання" (п.п. 10.1; 10.2; 10.3 п. 10) на підставі висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 15.05.2015р. скасовано повністю рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області, оформлене без дати та підпису керівника відділу, про розгляд клопотання щодо оформлення тимчасової посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_3 від 19.11.2003 р. та серії ОД № 4793 від 11.08.2008р. визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню; начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області зобов'язано забезпечити вилучення зазначених у пп. 10.2 п.9 цього наказу посвідок на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Про прийняття зазначеного наказу позивач дізнався під час розгляду адміністративної справи № 815/4708/15.

Не погоджуючись з вказаними діями та рішеннями відповідачів, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Відповідно ст.1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р., визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно п. 9 зазначеного Порядку.

Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку (п. 16 Порядку).

Пунктом 12 Порядку №251 визначено, що посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред'явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні).

Пунктом 15 Порядку №251 встановлено перелік документів для оформлення та обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцями та особою без громадянства 25- і 45-річного віку, а саме: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

З матеріалів справи вбачається, що для отримання посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 у 2003 році надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача серії НОМЕР_3 від 19.11.2003 р, так і під час подальшого оформлення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.08.2008 р. не виникло.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Тобто зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не містить підстав та випадків визнання неправомірними рішень про документування посвідок на постійне проживання в Україні.

Як слідує з висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 15.05.2015 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні позивачу посвідки на проживання в Україні як у 2003 році, так і в 2008 році проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідки на проживання в Україні.

Цією ж нормою відповідач у висновку від 15.05.2015 р. обґрунтовував прийняття протилежного рішення про відмову в обміні бланку посвідки громадянину В`єтнаму № 6527/03 від 19.11.2003 р, в якому зазначив, що попередні посвідки на проживання в України підлягають визнанню недійсними та вилученню.

Крім того, судом встановлено, що рішенням Київського районного суду від 09.10.2003 року по цивільній справі №2-5836, встановлений факт постійного проживання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 на території України з 1988 року по час винесення рішення по цій справі. Також в зазначеному рішенні встановлено, що ОСОБА_1 в 1998 році був включений в загальний єдиний список, складений згідно рішення координаційної ради по міграційним питанням від 04.02.1998 року, які стосуються в'єтнамських громадян, більшість з яких приїхали до Радянського Союзу на професійне навчання та роботу за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР (а.с. 192-195).

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Вказане рішення відповідачем вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено в порушення абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", оскільки документ, який підтверджує право позивача на постійне проживання в Україні, був наданий після закінчення встановленого терміну.

Згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001р., відповідно до якого на Міністерство внутрішніх справ України покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002р., відповідно до вступної частини постанови остання видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була прийнята з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Окрім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Окрім того, відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р. (далі - Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку № 1983).

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, що не спростовано відповідачем. Разом з тим, як вбачається з анкети-заяви позивача ОСОБА_1 за час проживання на території України займався підприємницькою діяльністю про що наявні відомості в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Доказів порушення позивачем податкового законодавства відповідачем також не надано.

При цьому, суд зазначає, в оскаржуваному висновку визнано, що оформлення посвідки здійснено безпідставно. Між тим, доказів притягнення до відповідальності посадової особи, яка складала, затверджувала та видала позивачу посвідку на постійне проживання за прийняття безпідставного рішення суду не надано.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Пунктом 17 Порядку № 251 передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області у листі ГУ ДМС України в Одеської області від 05.2015р. № 5/3 - 263742 щодо розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, жодної з правових підстав, з якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про відмову проведення оформлення посвідки на постійне проживання в Україні не вказано, що в свою чергу несе негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача.

Окрім того, при прийнятті рішення, суд враховує, що у громадянина ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2 за час проживання в Україні народилося троє дітей, які є громадянами України за народженням. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що висновок ГУ ДМС України в Одеської області від 15.05.2015р. щодо розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1, яким визнано, що ОСОБА_1 не має дозволу на імміграцію, прийнято не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, а тому підлягає скасуванню.

Таким чином Висновок ГУ ДМС України в Одеської області від 15.05.2015р. щодо розгляду матеріалів особової справи щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Вєтнаму ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а отже є протиправним та підлягає скасуванню наказ Державної міграційної служби України № 85 від 17.06.2015 року в частині пунктів 10;10.1; 10.2; 10.3.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна вимога щодо зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 11.08.2008 р., у зв'язку із досягненням 45-річного віку, також підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд зазначає, що відповідачами не надано доказів правомірності висновку Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області та прийнятого на його підставі оскаржуваного наказу Державної міграційної служби України.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, відповідачі, діяли не в межах наданих повноважень та не у спосіб, що передбачений Законом України "Про імміграцію", Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р. та Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012р.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих позивачем доказів, суд вважає, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Скасувати висновок ГУ ДМС України в Одеській області від 15.05.2015 року про скасування рішення щодо документування громадянина ОСОБА_1 посвідкою на проживання в Україні, який став підставою для винесення ДМС України наказу № 85 від 17.06.2015 року.

Скасувати наказ Державної міграційної служби України № 85 від 17.06.2015 року в частині пунктів 10;10.1; 10.2; 10.3.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 обмін посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 11.08.2008 року, у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний 04 березня 2016 року.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя М.М. Кравченко

Суддя Н.В. Потоцька

.