Справа № 2а/2370/675/12
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" березня 2016 р. м. Київ К/800/44954/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу, поновлення на службі, стягнення грошового забезпечення та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 2 листопада 2011 року № 229 про звільнення його зі служби в запас за п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком), поновлення його на службі на посаді командира відділення, начальника радіостанції радіовідділення інформаційно-телекомунікаційного вузла та стягнення з відповідача середньомісячного грошового забезпечення з дня звільнення по день поновлення на службі, судових витрат і моральної шкоди в розмірі 5000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 23 серпня 2011 року за наявності 20 років вислуги на військовій службі подав рапорт про звільнення в запас у зв`язку з виходом на пенсію. Відповідач в порушення норм Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців і членів їх сімей» та Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» видав наказ про його звільнення зі служби після збільшення вислуги років для призначення пенсії, внаслідок чого він позбавлений права на пенсійне забезпечення та середньомісячне грошове забезпечення.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року позов задоволено частково. Скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 2 листопада 2011 року № 229, поновлено позивача на посаді командира відділення, начальника радіостанції радіовідділення інформаційно-телекомунікаційного вузла. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове забезпечення за період з 2 листопада 2011 року по 12 квітня 2012 року включно з розрахунку середньомісячного грошового забезпечення 2148 грн. 13 коп. Постанову в частині поновлення позивача на посаді та виплати середньомісячного грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2012 року скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року, позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 червня 2014 року скасовано ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2012 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2012 року та позов ОСОБА_1 повторно залишено без розгляду.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судового рішення суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі судового рішення суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира відділення начальника радіостанції радіовідділення інформаційно-телекомунікаційного вузла 222 Центральної артилерійської бази боєприпасів (2 розряду).

23 серпня 2011 року ОСОБА_1 подав до кадрового органу військової частини рапорт про звільнення його з лав Збройних Сил України.

26 вересня 2011 року Командувач Сухопутних військ Збройних Сил України наказом № 190 ПМ звільнив у запас Збройних Сил України за п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком) сержанта ОСОБА_1 , командира відділення начальника радіостанції радіовідділення інформаційно-телекомунікаційного вузла 222 Центральної артилерійської бази боєприпасів (2 розряду). Календарна вислуга років позивача у Збройних силах України на день видачі наказу становила 20 років 2 місяці.

Вказаний наказ приведено до виконання наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 2 листопада 2011 року № 229, яким позивача звільнено в запас за п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком) та виключено зі списків особового складу всіх видів забезпечення і направлено на військовий облік до Уманського об`єднаного міського військового комісаріату. На день видачі зазначеного наказу календарна вислуга років позивача у Збройних силах України становила 20 років 3 місяці 16 днів.

Згідно листа командира військової частини НОМЕР_1 сержанту запасу ОСОБА_1 від 27 січня 2012 року у відповідь на заяву про призначення пенсії повідомлено, що з 1 жовтня 2011 року змінилося законодавство щодо призначення пенсій військовослужбовцям, термін вислуги років за яким повинен становити 20 років 6 місяців, тому права на пенсію за вислугу років позивач не набув.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач подав рапорт на звільнення з військової служби у період, коли мав достатню вислугу років для виходу на пенсію за віком. Наказ Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 190 ПМ про звільнення сержанта ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України за п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком) також видано до зміни законодавства щодо терміну вислуги років. Проте, наказ № 229 командира військової частини НОМЕР_1 про приведення наказу Командувача до виконання винесено лише 2 листопада 2011 року, тобто після зміни законодавства щодо терміну вислуги років для призначення пенсії, а тому відповідачем порушено права позивача.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив з того, що звернувшись з позовом до суду 27 лютого 2012 року, позивач пропустив встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України строк звернення до суду, клопотання про поновлення вказаного строку не подавав, судом першої інстанції цей строк не поновлювався. До того ж, наказ про його звільнення № 190 ПМ від 26 вересня 2011року позивач не оспорював

Однак, повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 5 ст. 227 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи.

Всупереч вищенаведеним нормам закону висновки суду апеляційної інстанції зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, без врахування висновків і мотивів, з яких скасовано рішення, до того ж не ґрунтуються на законі.

Згідно ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення передбачених законом вимог. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Згідно ст. 102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Проте, залишаючи без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 з підстав пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції всупереч вимог ст.159 КАС України не з`ясував початок перебігу строку звернення до суду, коли саме позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення його права, в порушення вимог ст.ст.76, 86 цього Кодексу належним чином не перевірив доводів позивача про те, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише з листа відповідача від 27 січня 2012 року, та не навів у рішенні мотивів, за яких відхилив ці доводи. До того ж, в порушення вимог ст.ст. 102, 195 КАС України суд апеляційної інстанції не роз`яснив позивачу його процесуальні права, зокрема, заявляти клопотання про поновлення пропущеного строку та наводити поважні причини його пропуску, якщо вважав, що такий строк пропущено, а відтак безпідставно зазначив, що колегією суддів не встановлено поважних причин пропуску звернення до суду. Між тим, від з`ясування вказаних обставин залежить підхід у застосуванні наслідків пропуску строку звернення до суду.

На вказані обставини звертав увагу суд касаційної інстанції при скасуванні попередньої ухвали суду апеляційної інстанції, проте, всупереч ч. 5 ст. 227 КАС України, при новому розгляді справи суд апеляційної інстанції цих вказівок не виконав.

Крім того, залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції не врахував, що за правилами ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 цього Кодексу кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Суд зобов`язаний з`ясувати чи має місце порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів.

У разі наявності порушення прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до адміністративного суду за захистом своїх прав за межами встановлених главою 8 КАС України строків, суд може поновити їх та вирішити спір по суті (задовольнити вимоги) чи залишити заяву без розгляду.

У випадку, коли суб`єктивне право, свободи або інтереси не порушені, а відтак і не підлягають судовому захисту, застосування строку звернення до суду є помилковим. Іншими словами, інститут строків застосовується лише у разі реального порушення прав, свобод та інтересів особи, яка звернулася з позовом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року (справа №П800/25915).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не з`ясував чи порушені суб`єктивні права , свободи чи інтереси позивача, якщо так, то в чому полягають і коли сталися такі порушення, якщо вони мали місце.

Обгрунтовано зазначаючи у мотивувальній частині рішення про те, що відсутність позовної вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України № 190 ПМ про звільнення сержанта ОСОБА_1 у запас Збройних Сил України за п. «в» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за віком) виключає наявність правових підстав для поновлення його на службі, суд апеляційної інстанції разом з тим не взяв до уваги вимог позовної заяви, в якій вимоги позивача про скасування наказу відповідача від 2 листопада 2011 року фактично зводяться не до оспорювання ним самого звільнення з військової служби, а до неправомірності дій відповідача щодо наказу (його дати, періоду) про приведення до виконання наказу Командувача про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, оскільки, на думку позивача, винесення відповідачем наказу після внесення змін до законодавства про зміну термінів вислуги років фактично позбавило його права на отримання пенсії за вислугу років.

Статтею 162 КАС України визначені повноваження суду за наслідками розгляду справи. За змістом ч.2 цієї статті суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції визначені ст.195 КАС України, за змістом ч.3 якої суд може встановити нові обставини, якщо вони не встановлювалися судом першої інстанції у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Проте, суд апеляційної інстанції цих обставин та вимог закону не врахував, не з`ясував у рамках заявленого позову про скасування наказу відповідача вимог позивача щодо способу відновлення його права, що призвело до необґрунтованих висновків щодо прав і обов`язків сторін у даному спорі, та передчасно залишив позовні вимоги без розгляду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу вимог ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, рішення суду апеляційної інстанції не може залишатися без змін та підлягає скасуванню на підставі ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк