Справа № 803/1842/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року Справа № 876/10523/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Кіри Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області та заяву про приєднання до апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче об'єднання "Ковельсільмаш"" до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про скасування податкового повідомлення- рішення та стягнення суми бюджетного відшкодування,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» звернулося в суд з позовом до відповідача - Ковельської ОДПІ Головного управління ДФС у Волинській області, в якому (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03 квітня 2015 року, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з ПДВ у розмірі 1326400 грн. та нараховано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 663200 грн.; зобов'язати Ковельську ОДПІ ГУ ДФС подати Головному управлінню Державної казначейської служби України у Волинській області висновок із зазначенням, що 1276281 грн. підлягає відшкодуванню з бюджету, стягнути суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 1326400 грн. на користь ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 03 квітня 2015 року за №. Стягнено з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об'єднання «Ковельсільмаш»» (45007, Волинська область, місто Ковель, вулиця Варшавська, будинок 1, ідентифікаційний 31533318) бюджетне відшкодування з податку на додану вартість в сумі 1326400 (один мільйон триста двадцять шість тисяч чотириста) гривень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що крім формальних вимог щодо наявності у платника належним чином оформлених податкових накладних, визначальною умовою реалізації права платника на податковий кредит (який в подальшому бере участь у розрахунку суми бюджетного відшкодування) є реальність її здійснення в рамках провадження господарської діяльності платника. Відповідно до інформації автоматизованої системи співставлення розшифровок податкових зобов'язань та податкового кредиту в розмірі контрагентів встановлено, що у постачальника контрагента позивача - ТОВ «Компанія Алтекс» - ТОВ «Конкорд Інвест» відсутні необхідні умови для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності, а саме: кваліфікований персонал, основні фонди, транспортні засоби, приміщення, а також інші фізичні та технологічні можливості до вчинення дій, що становлять зміст господарської операції. Апелянт також звертає увагу на те, що матеріалами попередніх перевірок зафіксовано, що у період серпень-вересень 2014 року контрагентом позивача - ТОВ «Компанія Алтекс» ланцюгов'язальні автомати та ланцюгозварювальні апарати не були взяті на баланс підприємства, по рах.10 "Основні засоби" не рахувались, в оренді не перебували. В порушення норм процесуального права судом першої інстанції не досліджено питання, яким чином було здійснено введення в експлуатацію вказаних апаратів, оскільки у день придбання - 31 жовтня 2014 року ТОВ «Ковельсільмаш» вводить їх в експлуатацію, при цьому даний товар є групою товарів, що відноситься до складних механізмів, які необхідно під час отримання демонтувати. Акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів не затверджено підписом в.о. генерального директора Літуном С.В. Апелянт звертає увагу на те, що з моменту отримання ТОВ «Компанія Алтекс» товару у продавця ТОВ «Конкорд Інвест» та продажу ТОВ «Виробниче об'єднання «Ковельсільмаш» вищевказані основні засоби не транспортувались та не демонтувались, витрати по монтажу, транспортуванню обладнання в бухгалтерському обліку не формувались і не відображались. Таким чином, господарські операції по придбанню ТОВ «Компанія Алтекс» від ТОВ «Конкорт Інвест», в подальшому по продажу ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» ланцюгов'язальних автоматів здійснені без мети реального настання правових наслідків, а лише для отримання податкової вигоди, шляхом формування податкового кредиту з ПДВ та отримання з Державного бюджету України відшкодування ПДВ, що свідчить про відсутність права ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту, а в подальшому на бюджетне відшкодування відповідних сум ПДВ. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

21 грудня 2015 року Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області подало заяву про приєднання до апеляційної скарги, мотивуючи її тим, що заявлена позивачем вимога про стягнення з Державного бюджету бюджетного відшкодування з ПДВ є неправильним способом захисту прав платника податків, оскільки стягнення з Державного бюджету України ПДВ є виключними повноваженнями податкових органів та органів державного казначейства, а тому суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення такої заборгованості. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача (апелянта)- Ковельської ОДПІ - Мельничук М.В. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Представник позивача- Губар Н.В. у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Представник ГУ ДСК України у Волинській області в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в його відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу та заяву про приєднання до апеляційної скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 28 січня по 02 лютого 2015 року Ковельська ОДПІ провела документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за листопад 2014 року, якою встановлено порушення п.44.1 ст.44, п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України, а саме: завищено бюджетне відшкодування при відображенні ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» у декларації за листопад 2015 року бюджетного відшкодування з ПДВ в сумі 1326400 грн., підлягає відшкодуванню ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» за декларацією за листопад 2014 року бюджетне відшкодування ПДВ в сумі 1006904 грн.

За результатами вказаної перевірки складено Акт №86/03-06-1501-31533318 від 11 лютого 2015 року.

Не погодившись з висновками цієї перевірки, позивач подав заперечення на акт від 11 лютого 2015 року №86/03-06-1501-31533318, за результатами розгляду якого Ковельською ОДПІ ГУ ДФС призначено додаткову перевірку.

У період з 03 березня по 04 березня 2015 року Ковельська ОДПІ провела документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника у банку за листопад 2014 року, якою встановлено порушення п.44.1 ст.44, п.п. 198.3, 198.6 ст.198, п.п. 200.1, 200.2, 200.3, 200.4 ст.200 ПК України, а саме: завищено бюджетне відшкодування при відображенні ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» у декларації за листопад 2015 року бюджетного відшкодування з ПДВ (рядок 23.1) в сумі 1326400 грн., підлягає відшкодуванню по ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» за декларацією за листопад 2014 року бюджетне відшкодування ПДВ в сумі 1006904 грн.

За результатами перевірки складено Акт №130/03-06-1501-31533318 від 12 березня 2015 року

03 квітня 2015 року за даного акта Ковельська ОДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення №, яким зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з ПДВ у розмірі 1326400 грн. та нараховано штрафну (фінансову) санкцію в розмірі 663200 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення- рішення прийняте на підставі помилкових висновків Ковельської ОДПІ про порушення ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» податкового законодавства, оскільки податковим органом не доведено обставин, які б свідчили про фактичне нездійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом- ТОВ «Компанія Алтекс», оскільки господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а правочини, укладені з контрагентом, не визнані у встановленому законом порядку недійсними. Висновки податкового органу про неправомірність формування платником податків податкового кредиту за результатами таких господарських операцій є безпідставними та необґрунтованими. Таким чином, позивач правомірно включив до податкового кредиту в жовтні 2014 року суму ПДВ в розмірі 1326 400 грн. Оскільки на користь ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» не проведено бюджетне відшкодування з ПДВ по декларації за листопад 2014 року, підстави для відмови у проведенні такого відшкодування відсутні, тому позовні вимоги про стягнення з Державного бюджету України бюджетного відшкодування з ПДВ в сумі 1 326 400 грн. підлягають до задоволення. Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині подання ГУ ДКСУ у Волинській області висновку із зазначенням, що 1276281 грн. підлягає відшкодуванню з бюджету, оскільки зобов'язання контролюючого органу надати висновок органу Державної казначейської служби не є способом захисту права платника в суді. У разі невідшкодування податку право платника порушується саме внаслідок неотримання коштів з бюджету, тому способом захисту цього права і має бути вимога про стягнення вказаних коштів.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного.

Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 ПК України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 ПК України).

П.44.1 ст.44 ПК України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, яка згідно з пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п. 201.10 ст. 201 ПК України).

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 жовтня 2014 року ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» (покупець) уклало з ТОВ «Компанія Алтекс» договір поставки №50/01-161 КСМ.

Загальна сума договору складає 7958400 грн., в тому числі ПДВ 1326400 грн.

Згідно зі специфікацією до договору предметом постачання є ланцюгов'язальні автомати КЕВ-5-1 та ланцюгозварювальні апарати КЕН-5, КЕН-7.

Вказані товарно-матеріальні цінності придбані та введені в експлуатацію у жовтні 2014 року.

Розрахунки за вказаним договором проведено виключно в безготівковому вигляді, шляхом перерахування коштів з розрахункового рахунку позивача на розрахунковий рахунок контрагента, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.

У податковому обліку ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» до складу податкового кредиту за жовтень 2014 року включено суму ПДВ у розмірі 1326400,00 грн. по отриманій податковій накладній №94 від 31 жовтня 2014 року від постачальника ТОВ «Компанія Алтекс». Вказана податкова накладна зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, крім того, на її підставі ТОВ «Компанія Алтекс» задекларувала податкове зобов'язання з ПДВ у розмірі 1326400,00 грн. за жовтень 2014 року.

Позивач належним чином відобразив у бухгалтерському та податковому обліку вказані господарські операції із контрагентом, що підтверджується, зокрема, оборотно-сальдовими відомостями за період, що підлягали перевірці.

Крім того, позивач підтвердив факт використання поставлених товарів у власній господарській діяльності. Зокрема, придбані в контрагентів товари використані ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» у межах основної операційної діяльності відповілно до КВЕД: виробництво машин та устаткування, оптова торгівля сільгоспмашинами і устаткуванням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у податковому обліку понесені витрати на придбання товарів (робіт, послуг) мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

З огляду на викладене, надані платником податків - ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»» на підтвердження свого права на податковий кредит докази підлягають оцінці у зазначеному аспекті.

Як вбачається з матеріалів справи, надані позивачем первинні документи повністю відповідають вимогам до первинних документів, передбачених п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", містять вичерпні дані щодо переліку придбаного і поставленого товару, наданих послуг, у повній мірі розкривають зміст та обсяг господарських операцій.

Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку первинних документів або їх невідповідність нормативно-правовим актам податковий орган не надав, а тому вказані документи мають статус юридично значимих.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту, доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Колегія суддів також не приймає до уваги покликання апелянта на відсутність підстав для стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на користь ТОВ «ВО «Ковельсільмаш»», виходячи з таких підстав.

Верховний Суд України у своєму правовому висновку, викладеному у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Донагроімпекс» до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька, ГУ ДКС України в Донецькій області, Управління ДКС у м. Донецьку про стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість, вказує на те, що рішення судів про задоволення позовних вимог про стягнення бюджетної заборгованості з ПДВ є помилковим з огляду на те, що така вимога позивача не є правильним способом захисту прав платника ПДВ. В цьому випадку правильним способом захисту позивача є вимога про зобов'язання відповідача до виконання покладених на нього Законом і підзаконними актами обов'язків щодо надання органу казначейства висновку щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету.

Відповідно до ч.2 ст.242-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, згідно з абз.2 ч.2 ст.242-2 КАС України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

П.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.200.4 ст.200 ПК України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не превищує суму, обчислену відповідно до п.201.3 ст.200 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації (підпункт «б»).

Згідно з п.п.200.12, 200.13 ст.200 ПК контролюючий орган зобов'язаний у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На підставі отриманого висновку відповідного контролюючого органу орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, видає платнику податку зазначену в ньому суму бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів з бюджетного рахунка на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку протягом п'яти операційних днів після отримання висновку контролюючого органу.

П.200.23 ст.200 ПК передбачає, що суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Отже, після закінчення встановлених чинним законодавством строків для адміністративної процедури перевірки наявності у платника права на бюджетне відшкодування у результаті невчинення компетентними органами належних дій невідшкодовані суми перетворюються на бюджетну заборгованість.

Наведений юридичний факт, у свою чергу, зумовлює виникнення фінансових правовідносин між боржником в особі держави та кредитором - платником податків, права якого порушені саме внаслідок несплати йому відповідної суми.

Таким чином, з моменту виникнення у платника бюджетної заборгованості настає й протиправна бездіяльність податкового органу як суб'єкта владних повноважень, що утворює матеріально-правовий аспект порушеного права платника і наслідки якої підлягають усуненню в судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, згідно з яким стягувач, на користь якого прийняті судові рішення про бюджетне відшкодування податку на додану вартість та/або пені, нарахованої на заборгованість державного бюджету з відшкодування такого податку, подає документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцем реєстрації стягувача в органі державної податкової служби (пункт 23).

Таким чином, наведеним підзаконним нормативно-правовим актом безпосередньо передбачено можливість ухвалення на користь особи судового рішення про стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ і встановлено особливості процедури такого стягнення; у рамках цієї процедури особа зобов'язана подати до казначейства документи, наведені у пункті 6 зазначеного Порядку, якими є, зокрема, відповідна заява, судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

Відсутність у Порядку взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2011 року №39 прописаного механізму бюджетного відшкодування ПДВ у спосіб судового стягнення не є достатньою підставою для висновку про відсутність даного способу захисту у національній правовій системі взагалі. До того ж, цей Порядок визначає механізм взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість та не регулює питання погашення простроченої заборгованості з відшкодування ПДВ.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на те, що стягнення бюджетного відшкодування не є належним способом захисту порушеного права, оскільки вирішення питання про надання висновку не забезпечує погашення заборгованості держави перед боржником, а тому сприяє лише частковому відновленню порушеного права. Неприпустимою є відмова особі в задоволенні позовних вимог лише на тій підставі, що така особа прагне відновити порушене право у повному обсязі. До того ж, наявність рішення про зобов'язання суб'єкта владних повноважень надати висновок про суму податку, яка підлягає поверненню платникові з бюджету, та примусове виконання такого рішення не виключає виникнення подальшого спору щодо цієї ж суму бюджетного відшкодування у разі неперерахування коштів на рахунок платника на підставі виданого висновку.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відмова стягнути суму бюджетного відшкодування з ПДВ на користь ТОВ «ВО «Ковельсільмаш» порушує право позивача на право на ефективний засіб юридичного захисту ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року, яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Ст.13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення суми бюджетного відшкодування з ПДВ на користь ТОВ «ВО «Ковельсільмаш», оскільки саме такий спосіб є ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04 лютого 2016 року у справі К/800/44985/15.

Доводи апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Оскільки постанова Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року у справі № 803/1842/15 в частині відмови у зобов'язанні Ковельську ОДПІ подати ГУ ДКС України у Волинській області висновок із зазначенням, що 1276281 грн. підлягає відшкодуванню з бюджету, не оскаржується в апеляційному порядку, та в процесі апеляційного провадження не було виявлено порушень, допущених судом першої інстанції, які б призвели до неправильного вирішення справи в цій частині, тому колегія суддів вважає недоцільним виходити за межі апеляційної скарги та переглядати оскаржувану постанову в цій частині.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог в частині визнання протиправним та скасуванні податкового повідомлення- рішення № від 03 квітня 2015 року та стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на користь ТОВ "ВО "Ковельсільмаш"", правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області та заяву про приєднання до апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року у справі № 803/1842/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 04 березня 2016 року.