Справа № 825/280/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року Чернігів Справа № 825/280/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.

за участі секретаря Стасюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фітосанітарної інспекції Чернігівської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

08.02.2016 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної фітосанітарної інспекції Чернігівської області про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6 655,65 грн; середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 51 742,40 грн та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що постанова Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2013 по справі №825/398/13-а, якою було стягнуто на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та витрат на відрядження, індексації заробітної плати, а також компенсації за 18 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, виконана лише в листопаді 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в той час як в іншій частині воно залишається не виконаним. В зв'язку з чим, посилаючись на ст.117 Кодексу законів про працю, ст.34 Закону України "Про оплату праці", норми Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та положень "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати", вважає, що відповідач повинен компенсувати їй втрату частини доходів, а також виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того зазначає, що дії відповідача щодо невиплати заробітної плати у період її роботи в організації, не проведення розрахунку при звільненні, поставили її в скрутне матеріальне становище та унеможливили забезпечення нормального існування позивача та членів її сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та відповідно відсутності коштів на проведення лікування. Таким чином, позивач розцінює зазначене вище, як завдану моральну шкоду, яка обумовлюється моральними та фізичними стражданнями внаслідок порушеного права на заробітну плату, яку оцінює в розмірі 5 000 гривень та просить стягнути з відповідача.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою суду, наявною в матеріалах справи. Через канцелярію суду, надав заяву, в якій просить розгляд справи 29.02.2016 провести без його участі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, а також письмові заперечення (а.с.41-46).

За таких обставин, враховуючи ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Наказом Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області від 27.12.2012 № 92 позивача було звільнено з роботи у зв'язку з переведенням до Управління агропромислового розвитку Городнянської райдержадміністрації. Зокрема було наказано провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 26.05.2012 по 31.12.2012.

Однак вказані виплати в строки передбачені Кодексом законів про працю (далі - КЗпП) виплачені не були, крім того позивачу було нараховано та не виплачено витрати на відрядження. В зв'язку із зазначеним, позивач був змушений звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Так, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2013 по справі №825/398/13-а за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області, позовні вимоги були задоволені повністю, а саме дії відповідача щодо не проведення розрахунку при звільненні визнані протиправними та стягнуто з Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області на користь позивача витрати на відрядження у розмірі 294,24 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 4 551,96 грн та компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 910,62 грн, а також зобов'язано Державну інспекцію захисту рослин Чернігівської області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2013 по 26.02.2013.

27.03.2015 по вказаній справі №825/398/13-а було виписано два виконавчі листи.

При цьому, ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.01.2014 було змінено спосіб і порядок виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.02.2013, а саме "Зобов'язати Державну інспекцію захисту рослин Чернігівської області нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2013 по 26.02.2013 змінено на "Стягнути з Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області на користь ОСОБА_1 2 752,62 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2013 по 26.02.2013".

Відповідно до Указу Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 № 1085 та постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної ветеринарної та фітосанітарної служби України" від 22.02.2012 № 125 була утворена Державна фітосанітарна інспекція Чернігівської області. Остання відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України "Про передачу цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної ветеринарної та фітосанітарної служби" від 20.06.2012 № 380-р стала правонаступником всього майна, прав та обов'язків Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області.

В зв'язку з цим, після припинення діяльності Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області позивач звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.10.2015 суд замінив боржника Державну інспекцію захисту рослин Чернігівської області на Державну фітосанітарну інспекцію у Чернігівській області.

За виконавчим листом, щодо стягнення з Державної інспекції захисту рослин Чернігівської області на користь ОСОБА_1 2 752,62 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2013 по 26.02.2013 кошти були сплачені позивачці після її звернення з відповідною вимогою, що підтверджується Повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 13.11.2015 № 31 виданим УДКСУ у Чернігівському районі (а.с.57).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 звернулась із іншим виконавчим листом від 27.03.2013 щодо стягнення коштів у сумі 5 756,82 грн, виданим Чернігівським окружним адміністративним судом, по справі № 825/398/13-а до УДКСУ у м. Чернігові. В зв'язку з відсутністю відповідних коштів на рахунках боржника та неможливістю фактичного виконання рішення суду в 2 місячний термін з дня надходження виконавчого документа 11.06.2013 за вихідним № 04-04/1173 зазначений виконавчий лист був переданий до ГУ ДКСУ у Чернігівській області. Останнє листом від 14.06.2013 року № 13-17/191/5583 документи за заявою ОСОБА_1 щодо безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою КПКВ 3504040 "Забезпечення виконання рішень суду, що гарантовані державою" за згаданим виконавчим листом направило до Державної казначейської служби України. Згідно даних офіційного веб-сайту Державної казначейської служби України даний виконавчий документ знаходиться на виконанні в зазначеній організації під № 637 і згідно нього підлягає списанню 5 756,82 грн (а.с. 53,54,56).

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зважає на наступне.

Рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини). Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати регулюється нормами Закону України від 19.10.2000 №2050 "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон №2050), а також Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).

Відповідно до ст.1 Закону №2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст.2 Закону № 2050). За визначенням ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ст.2 цього Закону структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премій за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

При цьому необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в ст. 3 цього Закону (сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)).

Так, у постанові Верховного суду України від 19.12.2011 № 6-58 цс 11 досліджується застосування судами норм Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", та зазначається, що нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку.

Тобто, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст.4 Закону №2050).

Системно проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що, імперативність вказаних норм передбачає обов'язок підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання компенсувати громадянам втрату частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати у випадку, якщо такі виплати не мають разового характеру та підпадають під перелік визначений ст.2 Закону №2050 та п.3 Положення №159, безпосередньо під час здійснення таких виплат, враховуючи що така затримка тривала більше ніж один та більше календарних місяців. Водночас, така виплата, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, не може підлягати компенсації в розумінні положень Закону №2050, оскільки вона має разовий характер та не включена до структури заробітної плати працівника. Метою такої виплати в першу чергу є дисциплінувати роботодавців при розрахунку із звільненим працівником.

З контексту позовних вимог вбачається, що позивач просить також компенсувати втрату частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, а саме витрат на відрядження, індексації заробітної плати та компенсації за 18 календарних днів невикористаної відпустки, які є складовими грошового забезпечення працівника. Враховуючи, що зазначені виплати відповідачем на момент розгляду справи не проведені, у останнього, в силу імперативності норм Закону №2050, не виник обов'язок, щодо розрахунку компенсації втрати частини заробітку. Зазначене вказує на передчасність звернення до суду із зазначеною вимогою, оскільки встановлення періоду затримки виплат не є можливим без проведення фактичних виплат доходів, які є підставою для обрахунку компенсації.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Стаття 117 КЗпП передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом було встановлено, що належні до виплати кошти, а саме витрати на відрядження у розмірі 294,24 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 4 551,96 грн та компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки в розмірі 910,62 грн на момент розгляду справи в суді позивачу не виплачені. При цьому, виконавчий документ щодо стягнення зазначених коштів знаходиться на виконанні в Державній казначейській службі України (а.с.55-56).

Так, відповідач фінансується виключно з Державного бюджету України, тому згідно до ст. 2 Бюджетного кодексу України є бюджетною неприбутковою установою.

Відповідно до ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період становить один рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Статтею 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення.

Відповідно до ст. 48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Державного казначейства України. Зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів.

Крім того, згідно пп.1 п.9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України (далі - Казначейство, орган Казначейства). Зазначені рішення передаються до Державного казначейства України для виконання.

Статтею 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (далі - Закон) визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Згідно п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону заборгованість погашається в такій черговості: у першу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду щодо пенсійних та соціальних виплат, про стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок злочину або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку з втратою годувальника; у другу чергу погашається заборгованість за рішеннями суду, пов'язаними з трудовими правовідносинами; у третю чергу погашається заборгованість за всіма іншими рішеннями суду.

Бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до ст.5 Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Безспірне списання коштів з рахунків боржника на підставі виконавчого документа здійснюється відповідно до пунктів 24 - 34 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі - Порядок).

Відповідно до вказаного нормативного акту безспірне списання коштів з рахунка боржника здійснюється в першочерговому порядку. У разі коли за визначеними органом Казначейства кодами програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету (кодами тимчасової класифікації видатків та кредитування місцевих бюджетів) та економічної класифікації видатків бюджету, за якими здійснюється безспірне списання коштів, відсутні відкриті асигнування (кошти на рахунках) або до кінця бюджетного періоду їх недостатньо для виконання судового рішення, орган Казначейства надсилає боржнику вимогу щодо необхідності вжиття заходів для встановлення таких асигнувань або здійснення інших дій, спрямованих на виконання судового рішення.

У разі коли судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у п.6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з пп.1 п.47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника. Після вчинення зазначених дій розпочинається процедура безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів (пункти 47 - 52 Порядку).

Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.

Відповідно до розділу "Безспірне списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду" (пункти 19 - 20) Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2014 № 440 бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Погашення заборгованості здійснюється Казначейством в межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком.

Як було встановлено судом, позивач звертався з відповідною заявою до органу Казначейства, що стало наслідком безспірного списання коштів у розмірі 2 752,62 грн з рахунку боржника та підтверджується Повідомленням про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 13.11.2015 № 31 виданим УДКСУ у Чернігівському районі (а.с.57).

В той же час виконавчий документ про стягнення 5 756,82 грн з Державної фітосанітарної інспекції Чернігівської області знаходиться на виконанні в Державній казначейській службі України, а в разі сплати зазначеної суми безпосередньо відповідачем стане бюджетним порушенням та нецільовим використанням коштів державного бюджету, що в свою чергу не буде допущено відповідним органом казначейської служби, в силу наявності іншого порядку стягнення коштів за судовими рішеннями.

Встановлені обставини вказують на обґрунтованість причин не виплати нарахованих при звільненні сум і відповідно суд визнає, що така невиплата відбулась не з вини відповідача. Отже, враховуючи роз'яснення, зазначені у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 27.02.2013 по 31.01.2016 на підставі ст. 117 КЗпП, задоволенню не підлягає.

Щодо позовних вимог про стягнення нанесеної моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає, що посилання позивача на те, що дії відповідача щодо невиплати заробітної плати у період її роботи в організації, не проведення розрахунку при звільненні, поставили її в скрутне матеріальне становище та унеможливили забезпечення нормального існування позивача та членів її сім'ї, що мало наслідком виникнення тяжкого психологічного стану та відповідно відсутності коштів на проведення лікування, спростовується відсутністю будь яких обґрунтованих доказів.

Сукупний аналіз норм Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" свідчить про безпідставність вимог позивача, відповідно враховуючи ст. 19 Конституції України, ст.ст. 71, 72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 41, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк