Справа № 127/2123/16-а
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/2123/16-а
Провадження № 2-а/127/132/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 лютого 2016 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді - Гриневича В.С.,

при секретарі: Малику О.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в м. Вінниці адміністративну справу №127/2123/16-а за позовом ОСОБА_3 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а по виконавчому провадженні №46304091, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а по виконавчому провадженні №46304091.

Позов мотивовано тим, що 25.01.2016 року на адресу позивача надійшла копія постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а, виданого 16.12.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області, відповідно до якого Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради зобовязано здійснити перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та виплатити недоотриману допомогу ОСОБА_3, як застрахованій особі, починаючи з 14.11.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку.

Позивач вважає вищевказану постанову передчасною, безпідставною та такою, що не відповідає приписам чинного законодавства України, оскільки державним виконавцем не вжито заходів, які слугують підставою для її прийняття.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 від 25.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а по виконавчому провадженні №46304091 та поновити вказане виконавче провадження.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.02.2016 року, за клопотанням представника позивача, замінено первинного відповідача у справі Головне територіальне управління юстиції у Вінницькій області Міністерства юстиції України на належного - Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Вінницькій області.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у запереченнях на позовну заяву та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилася, просила суд у задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що вжила всіх необхідних заходів по виконанню відповідного виконавчого листа та винесла законну постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому, ОСОБА_4 звернула увагу на те, що судова практика складається таким чином, що всі постанови державного виконавця про накладення штрафу на відповідний орган за невиконання рішень про перерахунок та виплату допомоги чи пенсій скасовуються, оскільки накладення штрафу не призводить до виплати стягувачу суми допомоги чи пенсій, через відсутність необхідного фінансування таких виплат.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження №46304091, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014р., яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29.10.2014р. задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 та зобов'язано Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради здійснити перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та виплатити недоотриману допомогу ОСОБА_3, як застрахованій особі, починаючи з 14.11.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років з урахуванням проведених виплат.

На виконання вищевказаної постанови, 16.12.2014р. Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист №127/10041/14-а, який в подальшому предявлено стягувачем для примусового виконання до Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Вінницькій області.

02 лютого 2015 року, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа № 127/10041/14-а, відповідно до якої боржника зобовязано самостійно виконати постанову про відкритя виконавчого провадження, надавши обгрунтовану відповідь та документальне підтвердження, щодо виконання рішення суду до 09.02.2015р.

Разом з тим, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 неодноразово зверталася до Допартаменту соціальної політики Вінницької міської ради з вимогами виконати рішення Вінницького міського суду в повному обсязі, а саме зазначити суму, яка підлягає виплаті по проведеному перерахунку ОСОБА_3 по догляду за дитиною та надати обгрунтовану відповідь щодо виконання рішення суду чи невиконання з поважних причин, що підтверджується відповідними Вимогами державного виконавця № 1358/2.1-28/9 від 25.02.2015р., № 2743/2.1-27/9 від 14.04.2015р., № 3298/2.1-27/9 від 30.04.2015р., № 4134/2.1-27/9 від 27.05.2015р., № 5271/2.1-27/9 від 10.07.2015р. та № 8034/2.1-27/9 від 23.10.2015р.

Як вбачається з листів Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 22.07.2015р. №08-00-019-23461 та від 27.10.2015р. №08-00-019-31948, Департаментом соціальної політики Вінницької міської ради рішення суду виконано частково, здійснено перерахунок ОСОБА_3 державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку за період з 14.11.2013 року по 30.06.2014 року з урахуванням виплачених коштів в сумі 6791,13 грн., проте повідомлено, що виплата коштів буде здійснена за наявності відповідного фінансування, оскільки Законом України «Про державний бюджет Украни на 2015 рік» видатків для органів соціального захисту населення на виконання рішень суду не предбачено.

Оскільки вказані обставини ускладнювали виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014р., старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_4 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з поданням про зміну способу і порядку виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду по справі №127/10041/14-а, шляхом стягнення з Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради на користь ОСОБА_3 6791,13 грн.

Однак, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні вказаного подання.

25 грудня 2015 року, старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_4, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа №127/10041/14-а, виданого 16.12.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області.

Підставою для винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 46304091 від 25.12.2015 року стали надіслані державному виконавцю боржником листи №08-00-019-23461 від 22.07.2015р. та №08-00-019-31948 від 27.10.2015р., згідно яких боржником рішення суду виконано частково, а саме здійснено перерахунок ОСОБА_3 державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку за період з 14.11.2013 року по 30.06.2014 року з урахуванням виплачених коштів в сумі 6791,13 грн. та повідомлено про те, що кошти на виконання рішень судів про виплату щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з Державного бюджету України не виділялись.

Таким чином в судовому засідання встановлено, що на момент винесення державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження та момент розгляду справи в суді, постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014р. у справі №127/10041/14-а, в частині проведення виплати недоотриманої допомоги ОСОБА_3, починаючи з 14.11.2013 року до досягнення дитиною трирічного віку, у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років з урахуванням проведених виплат, не виконана.

Визначаючись що правомірності постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження суд виходить з наступного.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Згідно з частиною 1 статті 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі - Закон №606-XIV).

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Обов'язки і права державних виконавців визначені статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 1 статті 11 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як зазначено вище та встановлено судом, державним виконавцем вживалися заходи щодо примусового виконання постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 19.06.2014р. у справі №127/10041/14-а. Зокрема, державний виконавець неодноразово зверталася до боржника з вимогами виконати рішення Вінницького міського суду в повному обсязі, що підтверджується відповідними Вимогами державного виконавця № 1358/2.1-28/9 від 25.02.2015р., № 2743/2.1-27/9 від 14.04.2015р., № 3298/2.1-27/9 від 30.04.2015р., № 4134/2.1-27/9 від 27.05.2015р., № 5271/2.1-27/9 від 10.07.2015р. та № 8034/2.1-27/9 від 23.10.2015р., однак як зазначено вище, рішення суду в частині виплати коштів, залишилось не виконаним.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 49 Закону №606-XIV, якою керувався державний виконавець при винесені оскаржуваної постанови, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

В той же час, згідно із частинами першою та другою статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 89 Закону № 606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу - від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Поряд з цим, згідно з частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Таким чином, частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено чітку послідовність дій державного виконавця (накладення штрафу та внесення подання до правоохоронних органів), за наслідками вчинення яких останній виносить постанову про закінчення виконавчого провадження і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Однак, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем не виносились постанови про накладення штрафу на боржника та не вносилось подання до правоохоронних органів для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, а відтак у державного виконавця були відсутні правові підстави для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 11 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд погоджується з твердженням державного виконавця про те, що накладення штрафу на божника, в даному випадку, є недоцільним, оскільки штраф накладається за невиконання вимог державного виконавця без поважних причин, тоді як відсутність фінансування з державного бюджету прямо впливає на можливість боржника щодо виконання рішення суду. При цьому, накладення штрафу в такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Разом з тим, суд звертає увагу, що державний виконавець, як посадова особа органу ДВС, при здійсненні виконавчих дій зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в даному випадку у спосіб встановлений Законом України «Про виконавче провадження», а відтак, без чіткого виконання вимог частини 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» щодо накладення штрафу на боржника та внесення подання до правоохоронних органів для притягнення боржника до відповідальності, державний виконавець позбавлений правових підстав для закінчення виконавчого провадження.

Крім того, варто зазначити, що відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, виносячи постанову про закінчення виконавчого провадження, державним виконавцем фактично позбавляється права стягувача на виконання в примусовому порядку рішення суду в повному обсязі, що в силу статтей 124, 129 Конституції України та статті 14 ЦПК України є недопустимим.

Таким чином, оскільки боржником в повному обсязі не виконано рішення суду, суд вважає, що, оскаржувана постанова винесена державним виконавцем передчасно та з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з чим остання є протиправною та підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог позивача в частині поновлення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а, то вказані вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Тобто, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом протиправною та скасована, виконавче провадження автоматично підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду до відповідного органу державної виконавчої служби, при цьому такий обовязок державного виконавця випливає із Закону України «Про виконавче провадження» та не потребує винесення судом окремого рішення суду з цього приводу.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо закінчення виконавчого провадження, натомість позовні вимоги позивача щодо визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, згідно з частиною 3 статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню 275,60 грн. судових витрат повязаних зі сплатою судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Вінницькій області.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 69-72, 86, 94, 159-162, 167, 181 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 від 25.12.2015р. про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №127/10041/14-а по виконавчому провадженні №46304091.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 275,60 грн. судових витрат повязаних зі сплатою судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Вінницькій області.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 04.03.2016р.

Суддя: