Справа № 825/337/16
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/337/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,
за участі секретаря - Гайдука С.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Сидорчука В.М.,
представника відповідача - Дрогана С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріального збитку,
В С Т А Н О В И В:

Позивач 17.02.2016 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 (далі Прикордонний загін) та просить:
- визнати протиправним рішення відповідача про відмову в наданні йому чергових відпусток за час вимушеного прогулу;
- зобов`язати відповідача встановити йому графік чергових відпусток за 2009 рік (12 діб) та за 2010-2014 роки (по 15 діб) за час вимушеного прогулу в повному обсязі, з виплатою допомоги на оздоровлення;
- зобов`язати відповідача надати чергові відпустки за 2009 рік (12 діб) та за 2010 рік (15 діб) та виплатити допомогу на оздоровлення за дані роки згідно чинного законодавства України;
- стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 6700,00 грн. матеріального збитку за надання йому юридичних послуг, які ним оплачені на підставі акту виконаних робіт.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що він проходив військову службу за контрактом в Чернігівському прикордонному загоні Військова частина НОМЕР_1 . Наказом № 117-ос від 27 серпня 2009 року його було звільнено в запас Збройних Сил України згідно ст. 26 частини 6 пункту «е», - за службовою невідповідністю займаній посаді. Не погоджуючись з винесеним наказом він оскаржив останній в судовому порядку і постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2015 його було поновлено на військовій службі за контрактом. Враховуючи, що його звільнення було незаконним та визнано часом вимушеного прогулу, а тому з 2009 року він має невикористані чергові відпустки та невиплачену допомогу на оздоровлення.
За таких обставин на підставі Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про відпустки», Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 він має право на відпустки.
Крім того зазначив, що поніс матеріальні затрати по зверненню за юридичною допомогою, у зв`язку з чим йому завдано матеріальної шкоди на суму 6700,00 грн.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Представник ВЧ НОМЕР_1 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав письмові заперечення та пояснив, що начальником Чернігівського прикордонного загону видано наказ від 27.08.2009 № 117-ос, одним із пунктів якого зазначено про виключення позивача зі списків військової частини.
Інструкцією про організацію фінансового господарства в органах Держприкордонслужби, яка затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.2006 № 155, визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям провадиться один раз на місяць у період з 15 по 20 число за поточний місяць. Грошове забезпечення за серпень ОСОБА_1 було виплачено (за весь поточний місяць) 15.08.2009 в повному обсязі в сумі 1531,36 грн. Оскільки позивач був звільнений наприкінці серпня, розрахунок при звільненні був проведений у вересні, до якого увійшла і грошова компенсація за невикористану відпустку відповідно до абзацу 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період служби з 01 січня по 27 серпня 2009 року за 18 діб в розмірі 918,82 грн.
Грошова компенсація за невикористану відпустку виплачена за прослужений період, що в свою чергу свідчить про відсутність у позивача права на отримання відпусток за час вимушеного прогулу, оскільки право на відпустки виникає лише за час фактичної військової служби.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.
Судом встановлено, ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом в Прикордонному загоні. Наказом № 117-ос від 27 серпня 2009 року його було звільнено в запас Збройних Сил України згідно ст. 26 частини 6 пункту «е», - за службовою невідповідністю займаній посаді.
Не погоджуючись з винесеним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2015 по справі № 2а-11264/09/2570 позов ОСОБА_1 до Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди задоволено частково та, зокрема, зобов`язано відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді старшого техніка - начальника служби технічного нагляду та пожежної безпеки ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2015 вказана вище постанова залишена без змін.
На виконання постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2015 та відповідно до наказу Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління (1 категорії) ДПС України від 09.07.2015 № 1022-АГ, наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 09.07.2015 № 162-ос ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого техніка групи пожежної безпеки відділу персоналу (ВОС-966878Р) (а.с. 13).
12.08.2015 позивач звернувся із рапортом до начальника групи пожежної безпеки відділу персоналу майора ОСОБА_2 про надання йому чергової відпустки терміном 12 діб з 25.08.2015 за 2009 рік з виплатою йому допомоги на оздоровлення (а.с. 48).
Як вбачається із наданого представником відповідача витягу із наказу начальника Чернігівського прикордонного загону від 31.08.2015 № 166-вв, на підставі іншого рапорту позивача від 21.08.2015 прапорщику ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку за 2015 рік, терміном 35 календарних днів (а.с. 33).
За 2009 рік, відповідно до рапорту від 12.08.2015, ОСОБА_1 відпустка не надавалась.
Позивач 02.02.2016 звернувся до начальника групи пожежної безпеки відділу персоналу майора ОСОБА_2 з рапортом про встановлення йому графіку чергових відпусток за 2009 рік 12 діб та по 15 діб за 2010 2014 роки з виплатою допомоги на оздоровлення за всі роки, які є часом вимушеного прогулу не з його вини (а.с. 7-9).
Листом від 09.02.2016 за № 14/324 Прикордонний загін відмовив у задоволенні вищевказаного рапорту та повідомив посилаючись на Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Інструкцію про організацію фінансового господарства в органах Держприкордонслужби, яка затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.2006 № 155, та висновки, викладені в постанові Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.05.2015 (а.с. 10-12).
Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся з відповідним адміністративним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 2011-XII).
Пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Статтею 10-1 Закону № 2011-ХІІ врегульовано право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.
Так відповідно до ч. 1, 2 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Згідно пунктів 17 та 18 вищевказаної статті Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Відповідно до абзацу першого пункту 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.
Інструкцією про організацію фінансового господарства в органах Держприкордонслужби, яка затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 28.02.2006 року № 155, визначено, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям провадиться один раз на місяць у період з 15 по 20 число за поточний місяць.
Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що при звільненні ОСОБА_1 з військової служби йому Прикордонним загоном, відповідно до вимог чинного законодавства, було виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за період служби з 01.01.2009 по 27.08.2009 в розмірі 918,82 грн. (18 діб).
Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, в тому числі види відпусток та порядок їх надання, визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року N 1115/2009(далі Положення).
Згідно з п. 12 Положенням встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються Адміністрацією Держприкордонслужби.
Право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які мають статус юридичної особи і за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище (далі - начальники) (п. 13 Положення).
Пунктами 212 та 213 вказаного Положення встановлено, що черговість надання військовослужбовцям щорічних основної та додаткових відпусток визначається графіками, які затверджуються начальниками органів Держприкордонслужби, в яких проходять службу військовослужбовці, і доводиться до відома кожного з них у частині, що його стосується, під підпис. При складанні графіків ураховуються інтереси військової служби (забезпечення виконання покладених на орган Держприкордонслужби чи його підрозділи завдань), особисті інтереси військовослужбовців, наявність у військовослужбовця переваг щодо використання відпустки у зручний час. Графік відпусток на наступний рік затверджується щороку до 1 грудня. Щорічні основна та додаткові відпустки надаються військовослужбовцю з таким розрахунком, щоб вони були використані, як правило, до закінчення календарного року, за який вони надаються. В особливих випадках за погодженням з прямим начальником військовослужбовця від начальника регіонального управління, прирівняної до нього посадової особи та вище, начальником розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби щорічна основна відпустка за минулий рік чи її невикористана частина надається у першому кварталі наступного року.
Отже, право на відпустку виникає у позивача за час фактичної військової служби, передбачає певний порядок її надання.
Позивач зазначає, що має право на щорічні чергові відпустки за час вимушеного прогулу відповідно до Закону України «Про відпустки», Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.При цьому суд звертає увагу, що норми Закону України «Про відпустки» та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 в частині надання відпусток за час вимушеного прогулу на військовослужбовців не поширюються, так як питання надання відпусток врегульовано спеціальним законодавством, - Законом № 2011-ХІІ, Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, яким не передбачено вид таких відпусток та порядок їх надання.
Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 25.01.2013 справа № К-13057/09 та постанові Верховного суду України від 14.10.2014 справа № 21-413а14.
Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним рішення відповідача про відмову в наданні йому чергових відпусток за час вимушеного прогулу; зобов`язання встановити графік чергових відпусток за 2009 рік (12 діб) та за 2010-2014 роки (по 15 діб) за час вимушеного прогулу в повному обсязі, з виплатою допомоги на оздоровлення є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому в їх задоволенні слід відмовити.
У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні вимоги позивача щодо стягнення з Прикордонного загону 6700,00 грн. понесених ним судових витрат на правову допомогу, також необхідно відмовити.
Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За наведених обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх необґрунтованістю. Проаналізувавши норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства України, матеріали справи, суд дійшов висновку, що керівництво Чернігівського прикордонного загону Військової частини НОМЕР_1 діяло на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору
Керуючись статтями 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна