Справа № 820/10365/15
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 р. Справа № 820/10365/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О. А.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Коваленко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2015р. по справі № 820/10365/15

за позовом громадянки СРВ ОСОБА_5

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправними рішень та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

30.09.2015 року громадянка СРВ ОСОБА_5 (далі по тексту - позивач) - звернулась з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним рішення ГУ ДМС України в Харківській області від 25.08.2015 року про примусове повернення та заборони в'їзду в Україну строком на три роки, а також анулювання посвідки на постійне проживання в Україні;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області, скасувати рішення про примусове повернення від 25.08.2015 року, рішення про анулювання посвідки про постійне проживання в Україні та рішення про заборону в'їзду в Україну на три роки;

- зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області поновити та видати громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 посвідку на постійне проживання в Україні.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 року в задоволенні адміністративного позову громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав в повному обсязі, просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просила постанову суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

В судове засідання суду апеляційної інстанції 02.03.2016 р. представник позивача не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений своєчасно та належним чином.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч.4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши учасників процесу, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 прибула в Україну в 1986 році з метою працевлаштування. 04.07.2003 року позивачці було оформлено і видано посвідку на постійне проживання в Україні. 03.09.2004р. на підставі висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області позивачці було видано посвідку на постійне місце проживання.

04.03.2014р громадянка СРВ ОСОБА_5 звернулася з заявою до ГУ МВС України в Харківській області з питання обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку. Проте обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні не був здійснений.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2014р. по справі №820/10172/14 за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 р., адміністративний позов задоволено частково та зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5.

08.09.2014р. на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду №820/10172/14 від 11.06.2014р. громадянці ОСОБА_5 було видано посвідку на постійне проживання у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку на підставі раніше виданої посвідки на постійне проживання серії від 03.09.2004р.

В подальшому 29.12.2014р. висновком Головного спеціаліста ГУДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянка ОСОБА_5 визнана такою, що немає дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання серії від 04.07.2003р. та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання від 03.09.2004р. та від 08.09.2014р. визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню, анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_5 та повідомлено позивачку, що видані посвідки на постійне проживання є недійсними.

У вказаному висновку зазначено, що на момент звернення громадянки СРВ ОСОБА_5, а саме - 25.06.2003р., положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". У зв'язку із цим оформлена громадянці СРВ ОСОБА_5 посвідка від 04.07.2003 та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання від 03.09.2004р. та від 08.09.2014р. підлягають визнанню недійсними та вилученню. (а.с. 12-14).

10.08.2015 року уповноваженою посадовою особою Жовтневого РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області на громадянку СРВ ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення. ( а.с. 15).

Згідно вказаного протоколу громадянкою СРВ ОСОБА_5 було порушено вимоги ч.2 ст. 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", оскільки громадянка СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала на території України з порушенням правил перебування для іноземців та осіб без громадянства.

Постановою Жовтневого РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області на громадянку СРВ ОСОБА_5 відповідно до ч.1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. ( а.с. 16).

25.08.2015 р. відповідачем затверджено рішення про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому відповідач зазначив, що 10.08.2015 року під час перевірки законності перебування іноземних громадян на території м. Харкова було виявлено громадянку СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала на території України з порушенням правил перебування для іноземців та осіб без громадянства. ( а.с. 38).

Вважаючи неправомірними рішення відповідача про примусове повернення та заборону в'їзду в Україну строком на три роки, а також з рішенням про анулювання посвідки на постійне проживання в Україні, позивачка звернулась із зазначеним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, дотримав вимоги закону про захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому його оскаржуване рішення є правомірним, у зв'язку з чим підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Даючи правову оцінку обставин справи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Згідно з положеннями статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України "Про імміграцію".

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Посвідка на постійне проживання таким особам видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

З наведених вище вимог Закону України "Про імміграцію" та положення Порядку № 1983 вбачається, що перевірка з питання скасування дозволу на імміграцію проводиться за поданням органу внутрішніх справ, іншого органу виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Вказаними нормами покладено на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію як суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Слід зазначити, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 відповідач посилався на п. 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", ГУДМС в Харківській області повинен був провести перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Колегія суддів вважає, що відсутність підстав для відмови у наданні дозволу позивачу на імміграцію в Україну і зумовило надати 04.07.2003 року позивачці посвідку на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що 04.03.2014 року громадянка СРВ ОСОБА_5 зверталась з письмовою заявою до ГУ ДМС України в Харківський області, в якій просила здійснити їй обмін посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

ГУДМС в Харківській області обмін посвідки на постійне проживання в Україні позивачці не здійснило, у зв'язку з чим позивачка оскаржила дії відповідача до суду.

Колегія суддів зауважує, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2014 року по справі №820/10172/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2014 року, адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 громадянці СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у справі №820/10172/14 за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в судовому порядку встановлено необґрунтованість відмови позивачу в здійсненні обміну посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

Ці обставини відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України мають преюдиціальне значення при розгляді цієї справи.

Колегія суддів зазначає, що на виконання рішення суду, що набрало законної сили позивачці було здійснено обмін посвідки та 08.09.2014 року та видано нову посвідку на постійне проживання в Україні НОМЕР_1, однак, 29 грудня 2014 року відповідачем зроблено висновок про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, яким визнано ОСОБА_5 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну; посвідки на постійне проживання НОМЕР_2 від 04.07.2003 р., НОМЕР_3 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_1 від 08.09.2014 року визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню; анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_5.

При цьому, ані судом першої, ані судом апеляційної інстанції не встановлено, що з дати видання посвідки, виникли обставини, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію (посвідки на постійне проживання в Україні) громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5.

Крім того, відповідачем у висновку не наведено жодних посилань, на обставини, які тягли б за собою обґрунтування скасування посвідки.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення не містить посилань на конкретні обставини як на підставу застосування ст. 12 Закону України "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Доказів того, що посвідки НОМЕР_2 від 04.07.2003 р., НОМЕР_3 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_1 від 08.09.2014 року отримані позивачкою у не передбаченому законом порядку, відповідачем не надано. Між тим, в оскаржуваному висновку зазначено, що оформлення посвідки НОМЕР_2 від 04.07.2003 р. здійснено з порушенням абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", у зв`язку з чим остання є незаконною та підлягає вилученню, як і видані на її підставі посвідки на постійне проживання НОМЕР_3 від 03.09.2004 року та серії НОМЕР_1 від 08.09.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.2014 року щодо ОСОБА_5 порушує права та законні інтереси останньої, гарантовані їй чинним законодавством.

Щодо вимог про оскарження рішення про примусове повернення та заборони в'їзду в Україну строком на три роки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 КАС України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити оскаржені рішення, дії на предмет того, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень (дій) суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення (дії) на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в"їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" , іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 вказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які відповідно до закону прибули в Україну для працевлаштування та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період роботи в Україні.

Згідно з п. 14 ч.1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

За приписами ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців.

Згідно з п. 1.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року, іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення.

Пунктом 1.6 вказаної Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Судом встановлено, що 10.08.2015 року виявлено громадянку СРВ ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала на території України з порушенням правил перебування для іноземців та осіб без громадянства.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.08.2015 р. начальником Жовтневого РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області Калиною І. А. було винесено рішення про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, яким примусово повернуто до країни походження громадянку Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1; заборонено в'їзд на територію України на 3 роки; зобов'язано її покинути територію України у термін до 24.09.2015 р. (а.с. 34-36).

В обґрунтування вказаного рішення відповідач посилається на те, що після прийняття Харківським апеляційним адміністративним судом постанови від 17.06.2015р. , якою скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2015р. щодо вимог про скасування висновку ГУ ДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.2014р., громадянка СРВ ОСОБА_5 територію України не покинула, чим грубо порушила вимоги законодавства.

Як убачається із матеріалів справи ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.02.2016р. постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015р. у справі скасовано. Справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому, Вищий адміністративний суд України послався на те, що ст. 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. У матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності підстав, вказаних у ст. 12 вказаного закону, для скасування дозволу на імміграцію.

Апеляційним судом не досліджувалося питання щодо наявності або відсутності права позивача на постійне проживання на території України, хоча апеляційна скарга містить доводи саме про відсутність дозволу на імміграцію в позивачки у справі. Висновки про те, що оскаржуваний висновок носить лише рекомендований та можливий характер та не порушує права позивачки, передбачені нормами чинного законодавства України, є помилковими.

Ці обставини відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України мають преюдиціальне значення при розгляді цієї справи.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не надано будь - яких доказів на підтвердження порушення позивачем норм чинного законодавства за період дії посвідки на постійне проживання. Отже, позивач не порушувала правила перебування для іноземців та осіб без громадянства.

Частиною 2 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Отже, з аналізу вказаної норми випливає, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового повернення іноземця чи особи без громадянства з України. Перелік підстав для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну передбачені ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Між тим, відповідачем ні в оскаржуваному рішенні від 25.08.2015 року, ні в запереченнях на апеляційну скаргу не зазначено підстав, передбачених вказаною нормою для заборони позивачці в'їзду в Україну.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В цьому випадку відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення від 25.08.2015р. від 25.08.2015р. "Про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1."

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 25.08.2015р. "Про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1."

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 162 КАС України у поєднанні із ч.2 ст. 11 КАС України, колегія суддів вважає належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивачки, є визнання протиправними рішення відповідача від 25.08.2015р. "Про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1" та висновок Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.2014 р. щодо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також зобов'язання відповідача видати позивачці посвідку на постійне проживання. В іншій частині позов задоволенню не підлягає у зв'язку з необгрунтованістю.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.2 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова судом першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.11.2015р. по справі № 820/10365/15 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов громадянки СРВ ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 25.08.2015 року про примусове повернення з України громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Визнати протиправним висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.2014р. щодо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області видати громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідку на постійне проживання в Україні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь громадянки СРВ ОСОБА_5 сплачений судовий збір за подачу адміністративного позову у розмірі 555,00 грн. (п'ятсот п'ятдесят п'ять грн.) та судовий збір у розмірі 610,50 грн. (шістсот десять грн. 50 коп.), сплачений за подачу апеляційної скарги, всього в загальному розмірі 1165,50 грн. (одна тисяча сто шістдесят п'ять грн. 50 коп.).

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.
Повний текст постанови виготовлений 03.03.2016 р.