Справа № 817/3263/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3263/15

29 лютого 2016 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів - Жуковської Л.А. (головуючий), суддів Гломба Ю.О., Сала А.Б., за участю секретаря судового засідання Вавелюк А.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник Данилевич Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Міністерства соціальної політики України
про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної та моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень, допущену при розгляді звернень від 01.06.2015 року, 15.06.2015 року, 30.07.2015 року, у зв'язку з недотриманням вимог нормативно-правових актів та невжиттям відомчих заходів, внаслідок чого порушено конституційні права людини з інвалідністю, гарантовані Конституцією України та інтереси, охоронювані законами України та міжнародно-правовими документами, ратифікованими Україною; стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7343 грн. та моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» за №213-19 від 02.03.2015 року його неправомірно було позбавлено пенсійних виплат по інвалідності з дитинства. Пояснив, що зв'язку з цим він неодноразово звертався до відповідача. Стверджував, що питання, поставлені у зверненнях лишилися невирішеними, будь-які відомчі заходи, про які вказувалося у зверненнях, для вирішення наведених у зверненнях питань щодо захисту його прав працівниками відповідача не вживалося та обґрунтованого рішення по зверненнях не прийнято. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнав та подав письмові заперечення (а.с.75-77). В обґрунтування своєї позиції зазначив, що дійсно з метою створення умов для стабілізації фінансового стану бюджету Пенсійного фонду України 02.03.2015 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». При цьому, пояснив, що після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього закону поновлюється. Також наголосив, що проектом Закону України за №2581 пропонується відновити право на виплату пенсій інвалідам ІІІ групи у період їх роботи на посадах та інших роботах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством. За таких обставин, вважає, що відповідач при розгляді звернень позивача діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначені законом. За таких обставин, просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на таке.

Судом встановлено, що з 12.12.1995 року ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності, як інваліду з дитинства ІІІ групи згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення».

02.03.2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якого внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», зокрема,: «тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року:

у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

У зв'язку з цим, 01.06.2015 року позивач звернувся з листом до Міністра соціальної політики України, в якому просив: за необхідності утворити робочо-експортну комісію з залученням, в установленому порядку, до участі в комісії спеціалістів науково-експертних кіл, представників інститутів громадського суспільства у т.ч. об'єднань інвалідів та організувати проведення перевірки з експертним аналізом щодо відповідності Закону України №213-19 від 02.03.2015 року нормам Конституції України та міжнародно-правовим документам з наданням відповідних висновків; розробити відповідні пропозиції по вдосконаленню Закону №213-19 від 02.03.2015 року з метою усунення в цьому законі порушень конституційних прав працюючих у державних органах інвалідів 3 групи, та подати дані пропозиції (проект законодавчих змін до Закону №213-19) у встановленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України. Ініціювати питання перед Кабінетом Міністрів України щодо внесення Президенту України клопотання про визначення вищезазначеного законопроекту (проект законодавчих змін до Закону №213-19), як невідкладного для позачергового розгляду Верховною Радою України; підготувати в межах повноважень відповідні висновки, зауваження і пропозиції до Закону №213-19 (щодо поновлення конституційних прав інвалідів 3 групи, які працюють: відновлення пенсійних виплат цій категорії населення; проведення компенсаційних виплат грошових коштів по невиплачених пенсіях), які скерувати до Верховної Ради України (голови Верховної Ради України, відповідних комітетів); невідкладно (до прийняття Верховною Радою України відповідних змін до Закону №213-19) здійснити відповідне нормативно-правове регулювання у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування, пенсійного забезпечення по державних соціальних гарантіях інвалідів 3 групи, які працюють в державних органах, у т.ч. позивача як інваліда з дитинства, з метою захисту прав цієї соціально вразливої верстви населення (інвалідів 3 групи), а саме поновлення їм пенсійних виплат на проведення компенсації коштів по невиплачених пенсіях; у межах повноважень по здійсненню державного регулювання та нагляду за дотриманням законодавства щодо позбавлення виплат пенсій Пенсійним фондом України та загальнообов'язкового державного соціального страхування вирішити питання про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яким позивач позбавлений таких виплат, та проведення компенсації невиплачених коштів (пенсії) з квітня поточного року; здійснити інші повноваження по поновленню конституційних прав інвалідів 3 групи, які працюють в державних органах (а.с.21-22)

10.06.2015 року листом №2761/039/161-15 Міністерство соціальної політики повідомило позивача, що ними було розглянуто його звернення, та зауважило, що в умовах фінансово-економічної кризи в країні Урядом здійснюються заходи щодо економного та раціонального використання державних коштів. Додатково відповідач проінформував, що особи, які визнані інвалідами, мають право на одержання однієї з зазначених виплат: пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (за наявності необхідного страхового стажу); державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які мають права на пенсію, та інвалідам» (за відсутності страхового стажу); державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» (у разі визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом) (а.с.27-28).

15.06.2015 року позивач повторно звернувся з заявою до Міністерства соціальної політики з проханням організувати забезпечення належного розгляду звернення по суті, ретельно розібратися по причинах звернення, уважно вникнути в суть звернення перевіркою викладених в ньому фактів, об'єктивно вирішити поставлені у зверненні питання та вжити за наявності підстав можливих, необхідних заходів, які зазначені в зверненні, прийняти за зверненням мотивоване рішення, яке має ґрунтуватися на нормах чинного законодавства (а.с.23-24).

У відповіді №2964/039/161-15 від 24.06.2015 року зазначено, що відділом роз'яснювальної роботи з питань пенсійного забезпечення детальну інформацію з порушеного позивачем у зверненні питання, в межах компетенції, надано листом Міністерства соціальної політики України від 10.06.2015 року за №2761/039/161-15. При цьому, звернули увагу, що виключно Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України (а.с.29).

Однак, 30.07.2015 року позивач в черговий раз звернувся до Міністра соціальної політики України з заявою аналогічного змісту, що й попередні (а.с.25-26).

31.08.2015 року у своїй відповіді за №3814/039/161-15 заступник директора Департаменту-начальник відділу реформування пенсійної системи та накопичувального пенсійного забезпечення пояснив механізм тимчасового призупинення виплати пенсій на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та повідомив, що оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», то підстав для скасування рішення органів Пенсійного фонду України в Рівненській області про невиплату йому пенсії немає. Також зауважив, що проектом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо пенсійного забезпечення інвалідів» (реєстр.№2581), поданий на розгляд Верховної Ради України, передбачено доповнення кола осіб, на яких не поширюється встановлені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-8 обмеження щодо виплати пенсій інвалідам ІІІ групи. Тобто пропонується відновити право на виплату пенсій інвалідам ІІІ групи у період їх роботи на посадах та на інших роботах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (народні депутати, державні службовці та прирівняні до них особи, судді, прокурори та ін.), у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України. Проте наразі проект даного закону Верховною Радою України не розглядався (а.с.30-31).

Не погодившись з отриманими відповідями на звернення, позивач звернувся з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюється Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96 (далі - Закон №393). Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

В силу вимог частини першої статті першої цього Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ст.3 Закону №393 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

При цьому, за визначенням, наведеним у ч.3 цієї статті, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону №393 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Статтею 15 Закону №393 встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Згідно з ст.20 даного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Судом встановлено, представниками сторін не заперечувалося, відповіді на звернення позивача (від 10.06.2015 року, від 24.06.2015 року та 31.08.2015 року) надані вчасно, на всі заяви позивача, з дотриманням строків, визначених ст.20 Закону №393, і тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань.

Таким чином, суд вважає, що при розгляді поданих позивачем звернень відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства в межах своїх повноважень, приділив належну увагу зверненням позивача та об'єктивно вивчив всі факти, викладені в них, а незадоволення позивача наданими на його звернення відповідями - не свідчить про бездіяльність відповідача та його посадових осіб чи порушення ними порядку розгляду звернень, - з огляду на що правові підстави для визнання прав позивача порушеними при наданні відповідей на його звернення.

За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Сукупність встановлених в ході судового розгляду обставини справи свідчать, що при розгляді звернень позивача від 01.06.2015 року, 15.06.2015 року та 30.07.2015 року, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Водночас, суд зазначає, що оскільки судом не визнано протиправною бездіяльність Міністерства соціальної політики України, допущену, на думку позивача, при розгляді його звернень, то позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди на користь позивача також не підлягають до задоволення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених обставин, відповідачем доведено перед судом правомірність вчинених дій, а позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, безпідставні, такі, що спростовуються матеріалами справи, а тому не підлягають до задоволення повністю.

Судовий збір у відповідності до ст. 94 КАС України позивачу не присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Жуковська Л.А.

Судді Гломб Ю.О.

Сало А.Б.