Справа № 810/553/13-а
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Київ К/800/8624/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Кальненко О. І.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області - Лазаренко І. Л.,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області, Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області, Управління Держземагентства в Обухівському районі Київської області, Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області, третя особа: ОСОБА_6 про визнання протиправними дій, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач звернулась з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В запереченнях третя особа просив залишити скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, третьої особи, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що позивач та ОСОБА_6 є членами Садівницького товариства «Арсеналець-6».

Починаючи з 1987 року позивач та третя особа у справі користувались наданими їм Товариством земельними ділянками № 270 та № 278, відповідно.

Рішенням Виконавчого комітету Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області від 25 листопада 1999 року № 11 затверджено матеріали технічної документації по складанню державних актів на право приватної власності на земельні ділянки членам Садівницького товариства «Арсеналець-6» та передано безкоштовно громадянам - членам товариства - у приватну власність земельні ділянки по землекористувачах та угіддях, у тому числі і ОСОБА_6

Після виготовлення і затвердження технічної документації ОСОБА_6 отримав Державний акт на право приватної власності на землю від 24 травня 2000 року серії НОМЕР_1.

Відповідно до вказаного Акту третій особі у справі передано у власність земельну ділянку у Садівницькому товаристві «Арсеналець-6», площею 0,055 га.

Згідно із планом зовнішніх меж вказаної ділянки вона, у тому числі, межує з ділянкою позивача.

Позивач вважає, що Виконавчий комітет Підгірцівської сільської ради не мав законних підстав для передачі вказаної земельної ділянки у власність третій особі, оскільки не наділений такими повноваженнями.

Суди обох інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення вимог даного позову.

Колегія суддів не заперечує правильності резолютивної частини оскаржуваних судових рішень щодо відсутності підстав для задоволення позову, але не погоджується з їх мотивуванням з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частиною першою статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою скасування такого рішення є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Колегія суддів зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Саме по собі оскарження дій відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поверненням майна, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до повернення спірного майна.

На думку колегії суддів, правова оцінка діям чи рішенням суб'єкта владних повноважень може бути дана при розгляді спору про право.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Між тим, з матеріалів справи вбачається наявність цивільно-правового спору між позивачем та суміжним користувачем земельних ділянок, у якого виникло право, що оформлене актом на землю, який направлений на захист права власності.

Отже, аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що позивач під час звернення до суду обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення права між сторонами виник спір про право.

Оскільки помилкове застосування судами норм матеріального права не призвело до прийняття неправильного по суті рішення, суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів за наявності інших підстав для відмови в позові.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: