Справа № 803/156/16
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-03-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про зупинення провадження у справі

09 березня 2016 року Справа № 803/156/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

15 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обгрунтовано наступними обставинами.

Рішенням ОВК №1/3.11 від 07.07.1987 року та наказом Волинського обласного суду від 22.07.1987 року №17 позивача зараховано членом колегії по кримінальних справах Волинського обласного суду з 08.07.1987 року, а згідно наказу №1-12б/4 від 11.07.1997 року зараховано суддею судової колегії в кримінальних справах цього суду.

Постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року №636-VIII "Про звільнення суддів" позивача звільнено з посади судді апеляційного суду Волинської області у зв'язку з поданням заяви про відставку; наказом апеляційного суду Волинської області від 03 серпня 2015 року №9.7/21 - звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

При звільненні позивачу не виплачена вихідна допомога на підставі статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, що діяла до 27 березня 2014 року. Відповідач - апеляційний суд Волинської області обгрунтував відмову у виплаті вихідної допомоги відсутністю у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній на дату звернення (грудень 2015 року), норми про виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Рішення відповідачів про відмову у виплаті вихідної допомоги позивач вважає протиправним, мотивуючи наступним.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє верховенство права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати ій.

Частиною першою статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" статтю 136 виключено.

Проте, згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Право на отримання вихідної допомоги судді при виході ним у відставку випливає і зі змісту пункту 6.4 Європейської хартії від 10 липня 1998 року про закон "Про статус суддів", Рекомендацій (2010) Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року, якими встановлено, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дій стимулів, через які можна впливати на їх рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.

Так само Конституційний Суд України в рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 вказав на гарантування суддям належної оплати праці, щомісячного грошового утримання, вихідної допомоги при виході у відставку, і що ці положення узгоджуються з вимогами міжнародних актів про незалежність суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. За своїм конституційним змістом вони встановлюють принцип заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, позивач посилається на обмеження її, як судді, прав і свобод, що може мати місце лише у випадках, прямо передбачених Основним Законом України. Так, працюючи тривалий час суддею, позивач законно очікувала справедливої оцінки її роботи з боку держави, а також передбачених нею гарантій і компенсацій за працю.

Забезпечення принципу правомірних (законних) очікувань підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, а саме рішеннями у справах "Федоренко проти України", "Пайн Бері Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" щодо тлумачення поняття "майно" та законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності", що означає очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого у разі, якщо особу прямо не виключено з кола осіб, які є носіями відповідного права.

На підставі наведеного, для відновлення порушеного права позивач просила визнати протиправною відмову апеляційного суду Волинської області у виплаті вихідної допомоги у зв'язку з відставкою; зобов'язати апеляційний суд Волинської області і Державну судову адміністрацію України, як головного розпорядника коштів, нарахувати і виплатити вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В судове засідання сторони не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового розгляду справи.

Від позивача та відповідача - апеляційного суду Волинської області надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. А згідно ч.6 ст.128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно із частиною першою статті 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Тому суд вважає можливим розгляд і вирішення справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження..

З ініціативи суду вирішується питання про зупинення провадження у даній справі на підставі пункту 3 частини першої статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України - неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Так, Конституційним Судом України відкрито конституційне провадження у трьох справах за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів, суддів у відставці положенням Конституції України, а саме: за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року №928-VIII у частині визначення порядку застосування норм і положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" статтям 1, 3, 6, частині першій статті 8, частині першій статті 129 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" частині першій статті 8, частині першій статті 126 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" у взаємозв'язку з положеннями пункту 5, пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Суд, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що провадження у справі слід зупинити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 156 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Відповідно до статті 61 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 16 жовтня 1996 року №422/96-ВР (Закон №422/96-ВР) Конституційний Суд України за результатами розгляду справ щодо конституційності, зокрема, законів та інших правових актів Верховної Ради України, приймає рішення.

Конституційний Суд України може визнати неконституційним правовий акт повністю або в окремій його частині.

У разі якщо в процесі розгляду справи за конституційним поданням чи конституційним зверненням виявлено невідповідність Конституції України інших правових актів (їх окремих положень), крім тих, щодо яких відкрито провадження у справі, і які впливають на прийняття рішення чи дачу висновку у справі, Конституційний Суд України визнає такі правові акти (їх окремі положення) неконституційними.

Згідно із статтею 69 Закону №422/96-ВР рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Частиною першою статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Однак, пунктом 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" статтю 136 виключено.

Судом встановлено, що Конституційним Судом України відкрито конституційні провадження у трьох справах за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів, суддів у відставці положенням Конституції України, а саме: за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року № 928-VIII у частині визначення порядку застосування норм і положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" статтям 1, 3, 6, частині першій статті 8, частині першій статті 129 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" частині першій статті 8, частині першій статті 126 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини пятої статті 141 Закну України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" у взаємозв'язку з положеннями пункту 5, пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Отже, оскільки матеріальний і соціальний захист суддів за рахунок держави, гарантований Конституцією України, включає заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошове утримання, вихідну допомогу при виході у відставку, а Конституційним Судом України відкриті конституційні провадження щодо відповідності (конституційності) положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів, суддів у відставці положенням Конституції України, суд приходить до висновку про необхідність зупинення провадження в даній справі.

Керуючись статтями 128, 165, на підставі пункту 3 частини першої статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Зупинити провадження у справі №803/156/16 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Волинської області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії до набрання законної сили судовими рішенням в інших справах - рішеннями Конституційного Суду України у справах: за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень пункту 11 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" від 25 грудня 2015 року №928-VIII у частині визначення порядку застосування норм і положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" статтям 1, 3, 6, частині першій статті 8, частині першій статті 129 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень частин 3, 10 статті 133 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" частині першій статті 8, частині першій статті 126 Конституції України; щодо відповідності (конституційності) положень абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" у взаємозв'язку з положеннями пункту 5, пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Д. Ковальчук