Справа № 824/65/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/65/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

відповідача - головного спеціаліста-юрисконсульта Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала С.О., представників відповідача - Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала С.О. та Татарчук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до головного спеціаліста-юрисконсульта Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала Сергія Олександровича, Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до головного спеціаліста-юрисконсульта Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала Сергія Олександровича (Відповідач №1), Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відповідач №2) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії головного спеціаліста-юрисконсульта Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала Сергія Олександровича, які полягають у відмові в наданні публічної інформації на запит №176/2306 від 30 листопада 2015 року;

- зобов'язати Чернівецьке обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України виконати вимоги запиту на інформацію №176/2306 від 30 листопада 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує про безпідставну відмову у наданні йому публічної інформації на запит №176/2306 від 30 листопада 2015 року стосовно загальної кількості направлених в період з 01 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації». Зазначає про протиправність оскаржуваних дій, вчинених з грубим порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» та вимог частини другої статті 19 Конституції України.

Відповідачі надали суду заперечення проти позову у письмовій формі, в яких вказували про безпідставність вимог позивача та правомірність відмови у наданні інформації на запит №176/2306 від 30 листопада 2015 року. Зокрема, зазначали про відсутність реєстрів, в яких обліковується загальна кількість «вимог про надання інформації», що направлялась виключно суб'єктам господарювання, та вказували, що законодавством не передбачено обов'язку для територіальних органів Антимонопольного комітету України вести реєстри чи інші статистичні дані щодо кількості вимог, які направлені суб'єктам господарювання. На думку відповідачів, на запит позивача №176/2306 від 30 листопада 2015 року необхідно було створити нову інформацію, що потребувало б узагальнення та аналітичну обробку даних.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Просили суд позов задовольнити повністю.

Відповідачі просили суд у задоволенні позову відмовити, надавши пояснення, аналогічні наведеним у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів та не заперечувалось сторонами, 30 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України із запитом на інформацію №176/2306.

Позивач, керуючись положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», вимагав у строк не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту направити на його адресу інформацію про загальну кількість направлених в період з 01 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації».

08 грудня 2015 року вказаний запит надійшов до Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Листом від 14 грудня 2015 року №01-20/1259 повідомлено ОСОБА_1 про неможливість задоволення запиту №176/2306 від 30 листопада 2015 року з огляду на те, що територіальним відділенням не ведуться реєстри чи інші статистичні дані щодо кількості вимог, які направлено територіальним відділенням суб'єктам господарювання. При цьому міститься посилання на пункт 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», пункт 1.4. Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації в Антимонопольному комітеті України, пункту 1.4. Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації в Чернівецькому обласному територіальному відділенні Антимонопольного комітету України.

Виконавцем надання відповіді на запит №176/2306 від 30 листопада 2015 року був Відповідач №1.

Крім цього, судом також встановлено, що позивач 11 січня 2016 року звернувся до Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України із запитом на інформацію №012/2306, в якому, керуючись положеннями Закону України «Про доступ до публічної інформації», вимагав у строк не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту направити на його адресу копії «вимог про надання інформації», направлених суб'єктам господарювання в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Листом від 26 січня 2016 року №01-20/147 повідомлено ОСОБА_1 про те, що йому необхідно відшкодувати фактичні витрати за виготовлення копій 550 сторінок в сумі 753,50 грн.

За таких обставин, не погоджуючись з відмовою у наданні інформації на запит №176/2306 від 30 листопада 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з обставин справи, спірні правовідносини виникли у зв'язку із відмовою суб'єктом владних повноважень в задоволенні запиту фізичної особи на інформацію. При цьому позовні вимоги звернені позивачем як до службової особи органу державної влади (Відповідач №1), яка безпосередньо була відповідальною та надавала відповідь на запит позивача, так і до органу державної влади (Відповідач №2).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі-Закон №2939-VI).

Відповідно до частин першої, третьої статті 23 Закону №2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до суду. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктами 7, 8, 9 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду; 9) відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Водночас, частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини першої статті 2 Закону №2939-VI метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Статтею 4 Закону №2939-VI передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Частиною першою статті 19 Закону №2939-VI передбачено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 20 Закону №2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно частини першої статті 22 Закону №2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Аналіз наведених норм Закону №2939-VI дає підстави для висновку про те, що публічна інформація містить такі ознаки, як: 1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; 2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; 3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; 4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків; 5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

При цьому публічна інформація, крім встановлених законом випадків, є відкритою, а доступ до неї може забезпечуватися шляхом надання розпорядником інформації, до яких належать і суб'єкти владних повноважень, у встановлені законом строки інформації за відповідними запитами, зокрема, фізичних осіб. Перелік же підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію є вичерпним.

З метою забезпечення виконання вимог Закону №2939-VI Антимонопольний комітет України розпорядженням від 27 липня 2011 року №406-р, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2011 року за № 974/19712, постановив затвердити Інструкцію про порядок забезпечення доступу до публічної інформації в Антимонопольному комітеті України (далі - Інструкція №406-р).

Відповідно до пункту 1.4. Інструкції №406-р, на який також посилався суб'єкт владних повноважень в листі від 14 грудня 2015 року №01-20/1259, комітет не є розпорядником інформації за запитами на інформацію стосовно інформації, яка може бути отримана шляхом узагальнення, аналітичної обробки даних або яка потребує створення в інший спосіб.

Аналогічне положення відносно Відповідача №2 наведено у пункті 1.4. Інструкції про порядок забезпечення доступу до публічної інформації в Чернівецькому обласному територіальному відділенні Антимонопольного комітету України, затвердженої наказом в.о. голови Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 30 грудня 2011 року №70.

З обставин справи вбачається, що у запиті на інформацію №176/2306 від 30 листопада 2015 року, адресованому Відповідачу №2, позивач вимагав направити на його адресу інформацію про загальну кількість направлених в період з 01 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації».

Відповідачами не заперечувалось те, що запит позивача №176/2306 від 30 листопада 2015 року є запитом на публічну інформацію.

Так, згідно положень Закону України «Про Антимонопольний комітет України» від 26 листопада 1993 року №3659-XII до повноважень Антимонопольного комітету України та його територіальних органів належить у передбачених законом випадках та у визначених цілях вимагати від суб'єктів господарювання певну інформацію. Тобто зазначений державний орган в силу своїх повноважень направляє суб'єктам господарювання «вимоги про надання інформації», що підтверджувалось відповідачами в ході судового розгляду справи.

Отже, Відповідач №2 є розпорядником та володільцем створеної ним в процесі виконання своїх обов'язків інформації щодо направлених суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації» в розумінні Закону №2939-VI, проти чого не заперечували відповідачі.

Оскільки Відповідач №2 є володільцем інформації щодо направлених суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації», то, на переконання суду, саме він є володільцем інформації і щодо кількості таких «вимог про надання інформації», направлених суб'єктам господарювання.

Таким чином, суд приходить до висновку про незаконність відмови у задоволенні запиту позивача №176/2306 від 30 листопада 2015 року з посиланням на пункт 1 частини першої статті 22 Закону №2939-VI (розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит).

З наявних у справі матеріалів та згідно пояснень відповідачів судом встановлено, що інформація про направлення суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації» значиться в журналі вихідної кореспонденції Відповідача №2, а копії направлених суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації» містяться у Відповідача №2 в окремій папці відповідно до номенклатури справ Відповідача №2.

Відтак, для надання позивачу запитуваної інформації (щодо загальної кількості направлених в період з 01 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації») суб'єкту владних повноважень необхідно було провести лише підрахунок кількості направлених в період з 01 січня 2015 року по 25 листопада 2015 року суб'єктам господарювання «вимог про надання інформації».

На переконання суду, виходячи з наведених вище положень Закону №2939-VI, самі по собі дії щодо проведення підрахунку інформації, володільцем якої є Відповідач №2, не тягнуть за собою створення нової інформації.

Тому посилання відповідачів на те, що для задоволення запиту позивача на публічну інформацію необхідно було провести аналітичну обробку та/або узагальнення даних, в результаті чого було б створено нову інформацію - безпідставні й не ґрунтуються на законі.

Відмовляючи у задоволенні запиту позивача й стверджуючи про правомірність оскаржуваних дій, суб'єкт владних повноважень виходив з того, що ним не ведуться реєстри чи інші статистичні дані щодо кількості вимог, які направлені суб'єктам господарювання, а законодавством не передбачено обов'язку для територіальних органів Антимонопольного комітету України вести такі реєстри чи інші статистичні дані.

Однак, такі посилання є необґрунтованими, адже в наведеному у частині першій статті 22 Закону №2939-VI переліку підстав для відмови розпорядником інформації у задоволенні запиту на інформацію, такі підстави відсутні. Тобто, розпорядник інформації не має права відмовляти в задоволенні запиту на інформацію у зв'язку з тим, що звітність по даній інформації не ведеться і її ведення не передбачено законодавством.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною першою, другою та шостою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В ході розгляду даної справи відповідачі - суб'єкти владних повноважень, які заперечували проти позову, не довели суду правомірність оскаржуваних позивачем дій.

Перевіряючи оскаржувані позивачем дії, а, фактично, рішення про відмову у задоволенні запиту на інформацію від 30 листопада 2015 року №176/2306 на їх відповідність критеріям, визначених у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, з огляду на вищевикладене, вважає, що суб'єкт владних повноважень діяв не на підставі закону; необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); недобросовісно й нерозсудливо.

Статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначено один із найважливіших принципів адміністративного судочинства - принцип верховенства права, відповідно до якого згідно частини першої указаної статті людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

До того ж, указаний принцип є конституційним (стаття 8 Конституції України) й означає пріоритет прав та свобод людини, справедливість і гуманізм у діяльності адміністративних органів.

Відтак, вирішуючи адміністративні справи, суд має перш за все виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права повинен втілюватись через діяльність судової влади.

Відповідно ж до завдання, яке сформульовано у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, саме адміністративне судочинство спрямовано на захист прав, свобод, інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади та їх посадових і службових осіб.

Частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначені повноваження суду при вирішенні справи.

Відповідно до частини другої цієї статті у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень та про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, вирішуючи спір у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, пред'явлених до службової особи органу державної влади та до органу державної влади, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними дій Відповідача №1, які полягають у відмові в наданні публічної інформації на запит позивача від 30 листопада 2015 року №176/2306, та зобов'язання Відповідача №2 виконати вимоги указаного запиту на інформацію.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1102 грн 42 коп., що підтверджується квитанцією від 04 лютого 2016 року, і судове рішення ухвалюється на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, то позивачу необхідно присудити здійснені ним судові витрати за рахунок відповідачів у даній справі.

Керуючись статтями 2, 8, 11, 70, 71, 86, 94, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії головного спеціаліста-юрисконсульта Чернівецького обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України Фуркала Сергія Олександровича, які полягають у відмові в наданні публічної інформації на запит ОСОБА_1 від 30 листопада 2015 року №176/2306.

Зобов'язати Чернівецьке обласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України виконати вимоги запиту на інформацію ОСОБА_1 від 30 листопада 2015 року №176/2306.

Присудити на користь ОСОБА_1 здійснені ним судові витрати у розмірі 1102 грн 42 коп. за рахунок відповідачів у даній справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 04 березня 2016 року.