Справа № 826/22868/15
Суддя: Кузьменко В. В.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 року м. Київ

Колегія Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Кузьменко В. В.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та інших витрат, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.01.2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати позивача, що становить 35 105,02 грн., стягнення втрати від інфляції, що становить 14 860,40 грн., стягнення 3% річних, що становить 891,57 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.01.2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В засідання з'явився представник апелянта, який просив апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача просив залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був закріплений до Апарату Верховної Ради України для здійснення кадрового та фінансового обслуговування, а відсутність бюджетних призначень на оплату праці, не може бути підставою для невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні. Крім того, помилковим вважає посилання позивача на положення ст. 625 ЦК України, за аналогією, оскільки зазначені норми цивільного права, до спірних правовідносин не застосовуються.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 13 грудня 2012 року по 27 листопада 2014 року позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3, яка віднесена до ІV категорії посад державних службовців.

Розпорядженням керівника апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року № 7212 позивача було звільнено з роботи, у зв'язку із припиненням повноважень народного депутата України.

З метою отримання одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати, передбаченої ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», позивач 26 вересня 2014 року звернулась до керівника Апарату Верховної Ради України з відповідною заявою, однак, виплата проведена не була, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду.

Статтею 34 Закону України «Про статус народного депутата України» встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 до звільнення працювала помічником - консультантом народного депутата України з поширенням на неї дії Закону України «Про державну службу» та присвоєно 7 ранг державного службовця.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» (далі - Закон) та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (далі Положення), затвердженого Постановою Верховної Ради України № 379/95-ВР від 13 жовтня 1995 року.

Згідно з ч. 6 ст. 34 Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата, відповідно до ч. 3 ст. 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналогічні приписи містяться і в ст. 4.6 Положення (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, з вищевикладеного вбачається, що позивач була звільнена з посади помічника - консультанта народного депутата у зв'язку з його достроковим припиненням повноважень, то має право на виплату грошової допомоги відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ч. 6 статті 34 вказаного Закону прямо передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Згідно п. 1 Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

На відміну від заробітної плати, розмір якої визначається виходячи із меж загального фонду, який встановлюється постановою Верховної Ради України для оплати праці помічників-консультантів, одноразова грошова допомога виплачується у чітко визначеному Законом розмірі, який не може бути змінений у залежності від наявності чи відсутності бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів судом не приймаються. Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до ст. 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Судом першої інстанції також вірно відмовлено в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції у розмірі 9 283, 11 грн. та 3 % річних в розмірі 556, 95 грн. виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором бо законом.

В постановах Верховного суду України у справі № 6-49цс12 від 06 червня 2012 року та у справі № 6-38цс11 від 24 жовтня 2011 року, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Колегією суддів було встановлено відсутність між позивачем та відповідачем, як суб'єктом владних повноважень цивільно-правових відносин, відсутність цивільно-правового правопорушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між двома елементами.

Таким чином, зазначені норми цивільного права розповсюджуються на грошові зобов'язання що виникли з договірних правовідносин, в той час як спірні правовідносини регулюються нормами трудового законодавства.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, викладеного не спростовують, а тому колегією суддів відхиляються.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 8 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку стосовно часткового задоволення позовних вимог, через що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 8, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, п. 2, 3, 4, 5, 6, 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.01.2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги та інших витрат - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.01.2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст ухвали виготовлено 04.03.2016 року.

Головуючий суддя Кузьменко В. В.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.