Справа № 826/25549/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Крижевської Яни Вікторівни на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року у справі адміністративним позовом Приватного підприємства «Сакура М3» до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року Приватне підприємство «Сакура М3» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає висновки відповідача про порушення приватним підприємством «Сакура М3» податкового законодавства в ході здійснення господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс», не відповідають дійсності, а тому, на його думку, оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30.10.2015 року № в частині донарахування основного платежу з податку на додану вартість у сумі 169124,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 84562,00 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 30.10.2015 року № в частині донарахування основного платежу з податку на прибуток у сумі 152212,00 грн. та штрафних санкцій у розмірі 76106,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням представник Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Крижевська Яна Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова - без змін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачем було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Приватного підприємства «Сакура М3» з питань дотримання вимог правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах із Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» за період з 01.01.2013 року по 01.09.2014 року.

За результатами перевірки Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 14.09.2015 року № 53/26-57-22-04-10/34999819, за змістом якого перевіркою встановлено порушення Приватним підприємством «Сакура М3» пунктів 138.1, 138.8 статті 138, підпунктів 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 553361,00 грн.; пунктів 198.1, 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 597966,00 грн.

На підставі висновків вказаного акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.10.2015 року № , яким позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на додану вартість у сумі 275129,00 грн., від 30.10.2015 року № , яким позивачеві визначено грошове зобов'язання із податку на прибуток у сумі 248375,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом акта перевірки від 14.09.2015 року № 53/26-57-22-04-10/34999819 судом першої інстанції було встановлено, що висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між Приватним підприємством «Сакура М3» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» за договором про надання послуг від 01.04.2013 року № 04/13.

При цьому судом першої інстанції було встановлено, що між Приватним підприємством «Сакура М3» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» (виконавець) укладено договір про надання послуг (виконання робіт) від 01.04.2013 року № 04/13, відповідно до якого виконавець зобов'язується надавати поліграфічні та після поліграфічні послуги, виконувати роботи по виготовленню поліграфічної продукції, виконувати роботи з розробки дизайну і художнього стилю, а замовник приймати та оплачувати продукцію, виконані роботи та надані послуги в строки та на умовах, визначених у даному договорі.

Пунктом 2.1 договору від 01.04.2013 року № 04/13 визначено, що виконавець зобов'язується виконати роботи з розробки дизайну художнього стилю, виготовлення рекламних каталогів: Каталог А4-формат, 10 листів, 20 сторінок, щільність внутрішнього блока - 130 г/м, обліжка 250 гр/м, обліжка з ламінацією 1+0).

На виконання договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» було розроблено дизайн і художній стиль рекламних каталогів з урахуванням усіх технічних параметрів, який, відповідно, був погоджений з директором Приватного підприємства «Сакура М3».

Пунктом 1.3 договору від 01.04.2013 року № 04/13 визначено, що надання послуг проводиться у відповідності до заявок, які подаються замовником за телефоном, факсом або електронною поштою. Заявка повинна містити дані щодо кількості, тиражу, формату, строку виконання, а також місяця та адреси доставки.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що протягом березня-травня 2014 року позивачем подавались контрагенту заявки на виготовлення рекламних каталогів шляхом направлення їх на електронну пошту. В заявках зазначена кількість каталогів, які необхідно виготовити, з урахуванням погодженого макету і технічних параметрів, строк виконання замовлення та місце доставки продукції.

На підтвердження виконання договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду договір про надання послуг (виконання робіт) від 01.04.2013 року № 04/13, макети і технічні параметри на затвердження до договору, актів надання послуг, податкових накладних.

Розрахунки по договору про надання послуг (виконання робіт) від 01.04.2013 року № 04/13 були проведені в безготівковій формі, що підтверджується реєстром платежів.

Також, позивачем підтерджено, що подальше використання придбаних рекламних каталогів, згідно внутрішнього наказу підприємства від 05.01.2014 року № 1, здійснювалося шляхом безкоштовного розповсюдження в бізнес-центрах.

Окрім того, Приватним підприємством «Сакура М3» надано суду каталоги для огляду. В каталогах зазначений виробником Товариство з обмеженою відповідальністю «Про сервіс», дата підписання в друк та тираж каталогів.

У свою чергу, Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління ДФС у місті Києві на спростування реальності господарських операцій, здійснених між Приватним підприємством «Сакура М3» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» вказано на відсутність товарно-транспортних накладних, шляхових листів.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку посилання відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, що за твердженням останнього, свідчить про непідтвердження товарності досліджуваних операцій є необґрунтованими, оскільки товарно-транспортна накладна є транспортною документацією, яка підтверджує операції саме з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платника податків, яким у даному випадку є позивач. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Правова позиція по даному питанню викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.08.2015 року у справі № К/800/29695/15.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було надано до суду належних доказів, які б свідчили про відсутність у вказаного товариства умов для здійснення господарської діяльності (відсутність майна, складських приміщень, обладнання та виробничих потужностей, в т.ч. орендованих, а також трудових ресурсів, тощо), в тому числі із залученням третіх осіб, а також порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин.

Згідно правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 10.10.2012 року за № К-24491/10, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників по ланцюгу для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум, понесених витрат, до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни має правові наслідки саме для такого контрагента, оскільки порушення платником податків вимог податкового законодавства має персональний характер, тобто тягне за собою застосування заходів відповідальності саме для такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Така позиція суду узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини, викладеною, зокрема, у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання контрагентом свої зобов'язання зі сплати податку.

Судом першої інстанції було встановлено, що на момент здійснення господарських операцій, контрагент позивача був належним чином зареєстрований як суб'єкт господарювання у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Податковим органом не надано належних доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по господарських операціях на час їх виконання, відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов'язань.

Відповідно до частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Господарські операції, як зазначено в пункті 5 статті 9 цього Закону, повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг (пункт 198.1 статті 198 Кодексу). Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Кодексу).

Згідно підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пунктом 201.6 статті 201 Податкового кодексу України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

При цьому, наявність належним чином оформлених податкових накладних є обов'язковою, але не вичерпною обставиною для формування податкового кредиту. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися, то, відповідно, придбання таких товарів або послуг не відбулося, право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували те, що укладення договору позивачем з товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс», не відповідають дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов'язків не довів наявності умислу у керівників вказаних юридичних осіб на здійснення протиправної діяльності.

Також, відповідач не довів факту узгодженості дій позивача з недобросовісним виконавцем (на думку податкового органу) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями контрагента, яка б слугувала підставою для висновку про неправомірне формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Правова позиція по даному питанню викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.09.2014 року № К/800/64137/13.

Виходячи зі змісту первинних документів колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони видані позивачу його контрагентом у відповідності з порядком, встановленим положеннями законодавства та їхні реквізити відповідають вимогам первинних документів, які передбачено статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому господарські відносини між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Про сервіс» документально підтверджені та мали реальний характер.

Враховуючи зазначене, під час проведення перевірки відповідачем не встановлено наявності належних доказів неправомірного формування позивачем податкового кредиту та витрат; матеріали справи аналогічних доказів в собі також не містять, внаслідок чого спірні податкові повідомлення-рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовної заяви та наявність підстав для її задоволення.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеним вище, а тому підстави для її задоволення відсутні.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Крім цього, відповідно до ст. 94, ст. 98 КАС країни судовим рішенням вирішується питання розподілу судових витрат.

Ухвалою судді Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2016 року позивачу відстрочено сплату судового збору за звернення до суду з даною апеляційною скаргою до розгляду справи по суті.

Розмір судового збору, що підлягає сплаті при поданні апеляційної скарги в адміністративній справі визначено Законом України «Про судовий збір» з урахуванням змін до вказаного Закону, що набрали чинності з 01.09.2015 року.

Сума судового збору, що підлягає сплаті за ставкою для вимог майнового характеру в даній справі становить 7953,07 грн. (1,5% ціни позову (482004,00 грн.) = 7230,06 грн. *110%).

Таким чином, колегія суддів вважає наявними підстави для його стягнення з відповідача судового збору у вказаному розмірі.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 245, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві - Крижевської Яни Вікторівни - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року - без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві ( адреса: 03115, вул. Верховинна, 9, м. Київ, ) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір у розмірі 7953,07 грн. (одержувач платежу: УДКСУ у Печерському районі м. Києва; код з ЄДР одержувача 38004897; банк одержувача: ГУ ДКСУ у м. Києві, МФО: 820019; рахунок 1007, код бюджетної класифікації 00015622; код ЄДР суду 38004897).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 03.03.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

Мацедонська В.Е.