Справа № 820/115/16
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 березня 2016 р. №820/115/16

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мар`єнко Л.М., Мельникова Р.В.,

при секретарі судового засідання - Корнієнка А.Д.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці про поновлення на посаді, визнання незаконним та скасування наказу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерство внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, в якому просить суд:

- поновити ОСОБА_1 на посаді та призначити на рівнозначну посаду в органах МВС України з 13.10.2015 року;

- визнати незаконним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 13.10.2015 року №208 о/с в частині звільнення.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України відповідно до наказу № 105 від 09.04.1997 року. З 1997 року проходила службу в Управлінні МВС України на Південній залізниці і обіймала посаду інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління МВС України на Південній залізниці. До 26.12.2015 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. 24.12.2015 року позивач звернувся з питанням продовжити відпустку по догляду за дитиною відповідно до медичної довідки № 406 от 14.12.2015 року та отримала витяг з наказу про звільнення разом з трудовою книжкою. Позивач вважає, що в порушення діючого законодавства її звільнили незаконно, без зазначення підстав припинення трудового договору в точній відповідності з формулювання законодавства про працю і без посилання на певну статтю закону. Всупереч нормам частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту та статті 40 Кодексу законів про працю України, при таких обставинах, оскаржуваний наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки він порушує зміст та обсяг існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання не прибули, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Від Міністерства внутрішніх справ України надійшли заперечення проти позову, відповідно до змісту яких відповідач вважає, що позивача було правомірно звільнено, оскільки було прийнято рішення про ліквідацію УМВС України на Південній залізниці, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 09.06.1997 року по 13.10.2015 року проходив службу в Управлінні МВС України на Південній залізниці і останньою обіймала посаду інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління МВС України на Південній залізниці.

Під час проходження служби, згідно ст. 9 Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", позивач отримала низку заохочень, про що свідчать записи у трудовій книжці та послужному списку.

Згідно копії свідоцтва про народження, яка міститься в матеріалах справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у позивача народився син - ОСОБА_2.

З пояснень позивача та наявних матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви позивача, до грудня 2015 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У зв'язку із тим, що син позивача потребує постійного догляду, 24.12.2015 року позивач звернулась до Управлінні МВС України на Південній залізниці з метою продовження відпустки по догляду за дитиною на півроку відповідно до медичної довідки № 406 от 14.12.2015 року, копія якої міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено, що 24.12.2015 року позивачу було вручено витяг із наказу №208 о/с від 13.10.2015 року, в якому зазначено, що відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено, з 13 жовтня 2015 року за п.64 "Г" (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1), інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління МВС України на Південній залізниці.

Не погоджуючись із наказом №208 о/с від 13.10.2015 року, вважаючи його таким, що порушує права позивача, останній звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1992 року № 565-XII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.

Частиною 1 статті 5 Закону № 565-ХІІ передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Відповідно до пункту 10 Положення № 114-1991, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Крім того, стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАСУ у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права.

Враховуючи, що норми КЗпП України передбачають гарантії для даної категорії осіб, то в даному випадку застосовуються дані норми.

Суд зазначає, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця лише з підстав та в порядку визначених законом. За загальними підставами розірвання трудового договору відбувається звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КзпП України).

Зміни в організації виробництва і праці включають ліквідацію, реорганізацію, банкрутство чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників.

Кожного працівника, який підлягає звільненню необхідно під розписку, не пізніше ніж за 2 місяці до дати звільнення, повідомити про майбутнє звільнення та одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу.

Повинна бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи - інша робота, це питання має вирішувати роботодавець відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

Однак, відповідачами не було попереджено ОСОБА_1 у законодавчо встановлений 2-місячний термін про майбутнє звільнення, відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України, та не запропоновано іншу посаду.

Також, згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Частиною шостою статті 179 КЗпП України передбачено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Окрім цього, судом встановлено, що наказ про звільнення було видано 13.10.2015 року, однак копія витягу з наказу та трудова книжка були вручені позивачу лише 24.12.2015 року, що протирічить ст.47 КЗпП України, відповідно до вимог якої, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Таким чином, Управлінням Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці були порушені права позивача, в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Окрім цього, суд зауважує, що припинення трудового договору оформлюється виданням наказу (розпорядження) роботодавця, у якому вказується підстава припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і робиться посилання на певну статтю закону. Також, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону та із зазначенням причини звільнення.

Судом встановлено, що в наказі №208 о/с від 13.10.2015 року, в порушення наведених правових норм, не вказана підстава припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і незроблене посилання на певну статтю закону. В трудовій книжці не вказана формулювання чинного законодавства і не вказана відповідна стаття, пункт закону та не зазначена причина звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці порушило права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку із чим наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці №208 о/с від 13.10.2015 року про звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України за п. 64 п. "Г" - майора міліції ОСОБА_1, є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню позовну вимогу про поновлення майора міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді з якої її звільнили, в цій частині, відповідно до вимог ст. 256 ч. 1 п. 3 КАСУ постанова суду підлягає негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги - призначити ОСОБА_1 на рівнозначну посаду в органах МВС України з 13.10.2015 року, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що Управління МВС України на Південній залізниці, перебуває у стані припинення з 14.07.2015 та на момент розгляду справи, але не ліквідоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Відповідно до вимог чинного законодавства України після скорочення посад, обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом призначення на посади відповідного фаху, а оскільки позивач проходить службу в органах внутрішніх справ, то його обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом переводу для подальшого проходження служби в інші органи внутрішніх справ України.

Таким чином, з огляду на те, що позивачу жодної вакантної посади не пропонувалось та враховуючи той факт, що до теперішнього часу процедура ліквідації Управління МВС України на Південній залізниці не завершена та воно не виключено з Єдиного державного реєстру, суд приходить до висновку про поновлення позивача саме на тій посаді, з якої її було протиправно звільнено.

При цьому, до виключної компетенції відповідачів належить пропозиція працевлаштування позивача на рівнозначну посаду в органах МВС України.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в частині позовних вимог щодо скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 13.10.2015 року №208 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України за п. 64 "Г" (через скорочення штатів) та поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці з 13.10.2015 року.

В іншій частині підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 71, 94, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд - П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці про поновлення на посаді, визнання незаконним та скасування наказу - задовольнити частково.

Скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 13.10.2015 року №208 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України за п. 64 "Г" (через скорочення штатів).

Поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді інспектора відділу інформаційно-аналітичного забезпечення Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці з 13.10.2015 року.

Постанова суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

В задоволені іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09.03.2016 року.

Головуючий суддя Полях Н.А.

судді Мар`єнко Л.М. Мельников Р.В.