Справа № 826/23313/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Київ № 826/23313/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючої судді Добрянської Я.І., суддів Нагорянського С.І. та Аблова Є.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 (далі -

позивач)

до Державної міграційної служби України (далі - відповідач)

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити

певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати неправомірним (незаконним) і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 632-15 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що під час воєнних конфліктів на Кавказі в 1990-х роках позивач був активним членом Правозахисного центру «Меморіал» та займався збиранням інформації про порушення російськими військовими прав місцевого населення, а також надавав різноманітну гуманітарну допомогу місцевим жителям. Після відмови співпрацювати з Федеральною службою безпеки Російської Федерації через свої політичні та релігійні переконання зазнав фізичного насильства та отримав погрози щодо переслідування і позбавлення бізнесу, що стало причиною його від'їзду з Російської Федерації спочатку до Грузії та Азербайджану, а потім до України, де він проживає з 2001 року, має цивільну дружину - громадянку України, та на утриманні двоє малолітніх дітей.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. При цьому представник позивача наполягав на наявності у позивача права на визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на переслідування його в країні походження, свідченням чого є порушення щодо нього кримінальної справи за обвинуваченням, яке не має жодного підґрунтя. Крім того, зауважив, що проживання на території України за фіктивним паспортом зумовлене побоюванням позивача зазнати переслідувань з боку спецслужб Російської Федерації.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову та надав письмові заперечення, в яких наполягав на правомірності прийнятого рішення Державної міграційної служби України, зважаючи на відсутність правових підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив про непослідовні пояснення позивача щодо причин його переслідування співробітниками Федеральної служби безпеки Російської Федерації та про відсутність у нього намірів отримати статус біженця після прибуття в Україну. Крім того, до прибуття в Україну позивач перебував на території третіх безпечних країн - Грузії та Азербайджану, де мав можливість, але не звертався до компетентних органів щодо надання відповідного статусу. Разом з тим позивач звернувся до Державної міграційної служби України з порушенням строків, визначених національним законодавством, та лише після затримання правоохоронними органами як особи, що перебуває в міжнародному розшуку, а до цього часу проживав на території України на підставі підроблених документів, отриманих злочинним шляхом.

Окрім порушення щодо позивача кримінальних справи в Російській Федерації за підозрою в тероризмі вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2014 у справі № 576/530/14-к його визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень та засуджено до позбавлення волі строком на п'ять років, що свідчить про те, що позивач не став на шлях виправлення, належних висновків не зробив і продовжує займатися протиправною діяльністю, що не корелюється з соціальною та гуманітарною природою статусу біженця, визначеною Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року та іншими міжнародними документами у вказаній сфері.

Як убачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Російської Федерації, уродженцем м.Тирниауз Кабардино-Балкарської АР, за національністю балкарець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Офіційно неодружений, перебуває у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5, на утриманні у нього двоє малолітніх дітей від першого шлюбу з громадянкою Російської Федерації ОСОБА_6: донька ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2, та син ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_3

За словами позивача, у 1990-х роках позивач займався підприємницькою діяльністю на всій території Північного Кавказу, в тому числі в Чеченській Республіці Ічкерія. У період військових дій під час першої чеченської війни у 1994-1996 роках він припинив свою підприємницьку діяльність, яку після закінчення війни відновив. У зв'язку з надзвичайним станом на указаній території та наявністю блокпостів у позивача виникли проблеми щодо ведення бізнесу, оскільки за перевезення товару на блокпостах вимагали гроші. З метою спрощення процедури переміщення через блокпости та за порадою одного зі своїх реалізаторів він вирішив зробити собі фіктивне посвідчення одного із співробітників президента Чеченської Республіки Ічкерія Зелімхана Яндарбієва, стверджуючи, що документ на руки не отримував, а лише заповнив анкету з особистими даними та сфотографувався у військовій формі для його виготовлення.

Також позивач входив до складу комісії з розслідування вбивств, понівечень та інвалідності дітей до 14-ти років з метою підготовки документів до Міжнародного трибуналу щодо винних осіб. За його словами участі у воєнних діях не брав.

Зі слів позивача наприкінці 1990-х років його викликали на допит до Федеральної служби безпеки Російської Федерації, показали йому вищевказану анкету та запропонували співробітництво, на яке він не погодився, після чого відпустили, надавши строк для роздумів та прийняття рішення про співпрацю. Побоюючись за своє життя, позивач залишив домівку та певний період часу переховувався на території Російської Федерації, після чого приблизно в березні-квітні 2001 року виїхав до Грузії, де змінив свої паспортні дані та виїхав до Азербайджану.

Відповідно до одних пояснень позивача, наданих Державній міграційній службі України, на території України він перебуває з кінця 2001 року, відповідно до інших - з 2002 року.

В Україні позивач отримав фіктивні документи, а саме паспорт громадянина України на ім'я ОСОБА_8 серії НОМЕР_1 та закордонний паспорт серії НОМЕР_2. На підставі указаних документів позивач займався підприємницькою діяльністю у зв'язку з чим неодноразово виїжджав за кордон.

З листа Головного управління служби безпеки України у м.Києві та Київській області від 23.05.2014 № 10504, адресованого Головному управлінню Державної міграційної служби України в м.Києві, вбачається, слідчим з ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України, та постанов слідчих Генеральної прокуратури Російської федерації від 02.06.2001 та 21.06.2001 вбачається, що позивач перебуває у розшуку по лінії Інтерполу у зв'язку із вчиненням злочину на території Російської Федерації, передбаченого частиною третьої статті 205 КК РФ (вчинення терористичного акту).

Після затримання позивача встановлено, що він перебуває у розшуку Інтерполу.

Висновком спеціаліста Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз від 11.10.2013 № 10716 підтверджується, що відбитки пальців рук громадянина ОСОБА_2, отримані в Укрбюро Інтерполу, та чоловіка, затриманого 07.10.2013 у місті Києві, який назвався ОСОБА_2, належать одній особі. Вказана обставина позивачем не заперечується.

У листопаді 2013 року, тобто лише після затримання правоохоронними органами позивач та майже через 12 років після прибуття до України позивач звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До цього часу він своїм правом на таке звернення до уповноважених органів не скористався.

Згідно із заявою позивача від 06.11.2013 відразу після прибуття до України він не звернувся до уповноважених органів України з питань надання статусу політичного біженця, оскільки не знав, що спецслужби Російської Федерації порушили стосовно нього сфабриковану кримінальну справу за безпідставним звинуваченням та не підозрював, що існує реальна загроза його життю під час перебування в Україні.

Звернення позивача до Державної міграційної служби України щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовані його побоюванням стати жертвою переслідування та репресій зі сторони російських спецслужб. Позивач заначив, що виїхав з країни постійного проживання, Російської Федерації, через причини політичного характеру та погрози кримінального переслідування і позбавлення бізнесу зі сторони співробітників Федеральної служби безпеки Російської Федерації через:

- відмову співпрацювати з ними;

- членство в організації Правозахисний центр «Меморіал» та надання в рамках роботи з названою організацією допомоги сиротам та дітям - інвалідам, які постраждали внаслідок військових дій, що проводились військами Російської Федерації на території Чеченської республіки Ічкерія;

- діяльність як депутата Ельбрускої сільської ради та на посаді голови адміністрації сільської ради с.Єльбрус Кабардино-Балкарської АР у зв'язку з наданням разом із братом ОСОБА_9 земельних ділянок місцевим мешканцям проти волі Президента КБР ОСОБА_10.

За результатами розгляду заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує захисту, та проведених співбесід рішенням Державної міграційної служби України від 18.08.2014 № 437-14 йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з указаним рішенням, позивач звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним (незаконним) та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18.08.2014 № 437-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.11.2014 № 826/14515/14 в задоволенні його позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015 № 826/14515/14 скасовано вищевказану постанову Окружного адміністративного суду міста Києва та прийнято нову постанову, якою позов задоволено, визнано протиправним і скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18.08.2014 № 437-14 та зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.03.2015 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України.

На виконання вищевказаного рішення Київського апеляційного адміністративного суду Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві підготовлено рекомендаційний висновок про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу п'ятого статті 6 Закону України «Про біженців та осіб , які потребують додаткового або тимчасового захисту»

26.08.2015 Державна міграційна служба України підготувала власний письмовий висновок щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

На підставі указаних висновків Державною міграційною службою України прийняте рішення від 07.09.2014 № 632-15 про відмову позивачу в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю щодо цього умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Наразі згідно з вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2014 у справі № 576/530/14-к, який набрав законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду Сумської області від 24.02.2015, громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 332, частиною четвертою статті 358 КК України, та засуджено до п'яти років позбавлення волі з конфіскацією в дохід держави грошових коштів у сумі 1 100 доларів США.

Зокрема частиною другою статті 332 КК України передбачено відповідальність за незаконне переправлення осіб через державний кордон України, організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями або сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів або усуненням перешкод, вчинені способом, небезпечним для життя чи здоров'я особи, яку незаконно переправляли через державний кордон України, чи вчинені щодо кількох осіб, або повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або службовою особою з використанням службового становища.

Частиною четвертою статті 358 КК України передбачено відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Оцінюючи правомірність прийняття Державною міграційною службою України вищевказаного рішення від 07.09.2014 № 632-15 судом враховано таке.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, щодо якої, зокрема встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, згідно з абзацом 6 статті 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні. Частина двадцять друга статті 1 Закону розкриває зміст терміну третьої безпечної країни - це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи отримання притулку.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону №3671-VI).

Відповідно до частини восьмої статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону №3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відтак, суд приходить до висновку, що звернення позивача до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має бути, зокрема вчасним та обґрунтованим і викликати довіру.

Натомість, як підтверджується матеріалами справи, звернення позивача до Державної міграційної служби України щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу, не можна назвати своєчасним, оскільки прибувши до України ще у 2001 році він майже 12 років до моменту звернення проживав на її території за фіктивними документами, а з відповідною заявою звернувся лише після затримання правоохоронними органами України, коли постало питання щодо його можливої екстрадиції.

Суд погоджується з доводами відповідача, що твердження позивача про те, що до затримання правоохоронними органами України він не був обізнаний із порушенням щодо нього в Російській Федерації кримінальних справ та про оголошення розшуку Інтерполом, породжують сумніви щодо обґрунтованості його побоювань зазнати переслідувань через політичні мотиви, що призвело до його прибуття в Україну.

За висновком суду, в разі дійсного побоювання зазнати переслідувань та наміру отримати захист в Україні, позивач повинен був би невідкладно звернутись до уповноважених органів України із проханням про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки особа, яку переслідують, негайно звертається за захистом, щоб уникнути видворення за межі країни-реципієнта, де її життю та свободі може загрожувати небезпека.

Наведене дає підстави суду прийти до висновку про відсутність у позивача наміру отримати статус біженці після прибуття до України у 2001 році.

До того ж з протоколу співбесіди з позивачем від 28.02.2014 вбачається, що на момент в'їзду до України він не вважав її безпечною для нього державою, оскільки за його словами побоювався звертатися до компетентних органів України з відповідним клопотанням через проросійські погляди української влади у ті часи.

З огляду на це також заслуговують на увагу доводи відповідача про наявність підстав для віднесення позивача до нелегальних мігрантів відповідно до частини чотирнадцятої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно з приписами якої нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникнення прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Що стосується прибуття позивача до Україні з інших третіх безпечних країн, то, як зазначалося вище, після виїзду з Російської Федерації він спочатку прибув на територію Грузії, а потім до Азербайджану.

За твердженням позивача у 2001-2004 роках Грузія та Азербайджан тісно співпрацювали з Російською Федерацією, в тому числі й у політично-військовій сфері, внаслідок чого низка осіб, затриманих у цих країнах, окремі з яких як і позивач були членами Правозахисного центру «Меморіал», у 2002-2003 роках були екстрадовавані до Російської Федерації, після чого ці особи зазнали нелюдського поводження та порушення їхніх прав, на підтвердження чого позивач посилається на обставини, встановлені Рішенням Європейського суду з прав людини від 15.03.2015 у справі «Шамаєв і 12 інших проти Грузії та Росії».

Лише у жовтні-листопаді 2003 року, як зазначає позивач, внаслідок подій, що мають умовну назву «Революція троянд» у Грузії та виборів Президентом Азербайджану ОСОБА_18, політичне та економічне орієнтування цих країн змінило свій напрямок у сторону збільшення рівня дотримання прав та свобод людини

Однак необхідно зазначити, що обставини, про які йдеться в указаному Рішенні Європейського суду з прав людини, стосується подій 2002-2003 року, тоді як перебування позивача на території Грузії мало місце у 2001 році. Окрім того, особи, які прибули до Грузії та про яких йдеться в указаному Рішення були озброєні та брали участь у воєнних діях, тоді як позивач стверджує, що участі у воєнних діях не брав.

Разом з тим, при прийнятті оскаржуваного рішення Державною міграційною службою України також досліджувалась політична ситуація в Грузії станом на час прибуття до цієї країни позивача і встановлено таке.

Згідно з інформацією з відкритих інформаційних джерел у 2001 році російсько-грузинські відносини були досить напруженими та нестабільними (джерело доступу: http://www.memo.ru/hr/hotpoints/N-Caucas/ch99/011129/k1129d.htm). Не дивлячись на постійні заяви офіційних осіб Російської Федерації відносно того, що на території Грузії знаходяться терористи, які є вихідцями з окремих республік Російської Федерації, Президент Грузії ОСОБА_17 у своєму радіозверненні в листопаді 2011 року повідомив, що особи, яких дискредитує російська сторона, це не кримінальні елементи, а звичайні біженці і влада Грузії буде всіляко допомагати їм.

З огляду на це суд не може погодитися з доводами позивача про те, що по відношенню до нього станом на 2001 рік Грузію не можна вважати третьою безпечною країною.

Водночас заслуговує на увагу, що до України позивач прибув не з Грузії, а з Азербайджану, щодо якого не наводить будь-яких аргументованих доводів про те, що ця країна не може вважати третьою безпечною країною.

При цьому суд погоджується з відповідачем про можливість віднесення Азербайджану станом на 2001 рік до третіх безпечних країн з наступних підстав.

З кінця 1990-х років в Азербайджані відбувався масовий наплив іноземних громадян, які стали жертвами конфліктів та репресій. Найбільший потік таких біженців був з території Російської Федерації у зв'язку з війною в Чечні. На початку 2001 року в Азербайджані нараховувалось більше 10 тисяч громадян Російської Федерації, які були зареєстровані як біженці (переважно вихідці з Чечні). Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців видало указаним біженцям так звані «охоронні грамоти», в яких міститься звернення влади Азербайджану не висилати пред'явника такого документа до Російської Федерації, оскільки він знаходиться під опікою і захистом Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (джерела доступу: http//www.kavkaz-uzel.ru/articles/23382/, http: www.carim-east.eu/media/exno/Explanatory%20Notes_2013-124.pdf).

Тобто позивач мав можливість звернутися до уповноважених органів щодо отримання захисту у вищевказаних країнах, однак таке своє право не реалізував.

Наведеним підтверджується недотримання позивачем низки вимог законодавства України щодо звернення до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, а також щодо наявності усіх необхідних підстав для визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Як зазначалося вище, сумнівними суд вважає доводи позивача про можливість його переслідування спецслужбами Російської Федерації з політичних мотивів, оскільки його доводи щодо цієї обставини неодноразово змінювалися від початку його звернення із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Суд також критично сприймає докази, надані суду позивачем та його представником, а пояснення ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та інших, які письмово викладають обставини щодо діяльності позивача на території Російської Федерації та причини, що змусили його залишити цю країну, оскільки в розумінні приписів КАС України ці пояснення не є належними та допустимими доказами в адміністративній справі.

Разом з тим не можна вважати належним чином обґрунтованим оскаржуване рішення Державної міграційної служби України щодо позивача з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, у відкритих інформаційних джерелах міститься низка інформації, яка підтверджує наявність небезпеки для життя та свободи окремих чеченських громадян з боку російських спецслужб.

Так, за даними інформаційного агентства CHECHENPRESS, Міністерство Держбезпеки ЧРІ визначило перелік чеченських громадян і деяких інших людей, негласно відзначених до фізичної страти http://www.chechen.org/forums/showthread.php?t=302. До цього списку включено також ім'я ОСОБА_2.

Зазначена обставина дає підстави суду дійти висновку про наявність загрози життю та здоров'ю позивача в Російській Федерації. Однак, ця обставина відповідачем не досліджена та не отримала об'єктивної оцінки при прийнятті оскаржуваного рішення, що дає підстави суду стверджувати про його необґрунтованість та наявність підстав для скасування.

Щодо засудження позивача до позбавлення волі в Україні за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до вироку Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 13.11.2014 у справі № 576/530/14-к та доводів відповідача, що такі його дії не корелюються з соціальною та гуманітарною природою статусу біженця, визначеною Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року та іншими міжнародними документами у вказаній сфері, то вчинене правопорушення, хоча і є суспільно небезпечним, але не є особливо важким злочином та не загрожує безпеці України.

Саме по собі недотримання позивачем вимог Закону щодо звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та його негативна правова поведінка в Україні не можуть бути підставою для відмови йому у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, якщо його життю та здоров'ю у разі невизнання такою особою та екстрадиції до Російської Федерації загрожує небезпека.

Відтак, оскаржуване рішення відповідача як необґрунтоване підлягає визнанню протиправним і скасуванню судом, із зобов'язанням повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки наслідком задоволення такої вимоги буде втручання суду у дискреційні повноваження відповідача - суб'єкта владних повноважень, що не входить до компетенції суду. За загальним правилом суд вправі лише надавати оцінку оскаржуваному рішення суб'єкта владних повноважень на предмет його відповідності закону.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 632-р про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набуває законної сили у порядку та строки, встановлені частиною першою статті 254 КАС України, та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені статтями 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді С.І. Нагорянський

Є.В. Аблов