Справа № 820/11195/15
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

22 лютого 2016 р. № 820/11195/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Зінченка А.В.

При секретарі - Алавердян Е.А.

За участі:

Представника позивача - Алдошина О.С.

Представника відповідача - Коваленко Л.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Плюс» до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Ресурс Плюс», звернувся до суду з позовом до державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області, в якому просив суд скасувати податкові повідомлення-рішення № від 18.09.2015 року, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 6075370,00 грн. (основний платіж - 4860296,0 грн. та штрафні санкції - 1215074,00 грн.) та № від 18.09.2015 р., яким визначено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 3153580,00 грн. (основний платіж - 2522864,00 грн. та штрафні санкції - 630716,00 грн.).

Позивач вважає, що зазначені податкові повідомлення-рішення є неправомірними, необґрунтованими, безпідставними через відсутність доказів порушення підприємством податкового законодавства, а тому просить скасувати їх в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, з посиланням на обставини викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, вказав, що винесені податкові повідомлення-рішення повністю відповідають вимогам діючого законодавства, а тому є законними та обґрунтованими, у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресурс Плюс» 03.04.2008 р. взято на податковий облік за №2926 і станом на даний час перебуває на обліку в державній податковій інспекції у Московському районі м. Харкова Головного Управління ДФС у Харківській області.

Судом також встановлено, що на підставі направлень від 23.07.2015 року №№ 20, 21, 22, 23, 24, 25 26, виданих Державною податковою інспекцією у Московському районі м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області головному державному ревізору-інспектору відділу перевірок платників податків ОСОБА_3, головному державному ревізору-інспектору відділу перевірок платників податків ОСОБА_4, головному державному ревізору-інспектору відділу контрольно-перевірочної роботи юридичних осіб та доходів і зборів з фізичних осіб ОСОБА_5, головному державному ревізору-інспектору відділу погашення заборгованостей ОСОБА_6, головному державному ревізору-інспектору відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок ГУ ДФС у Харківській області ОСОБА_9, головному державному ревізору-інспектору відділу контролю а проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок ГУ ДФС у Харківській області ОСОБА_7, головному державному ревізору-інспектору відділу боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у Харківській області ОСОБА_8, згідно із ст. 10, ст. 77 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI та відповідно до плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання, проведена планова виїзна документальна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Ресурс Плюс» (податковий номер 35288365) з питання дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014 року.

За підсумками перевірки підприємства працівниками органу податкової служби було складено акт перевірки за №221/20-34-22-02-05/35288365 від 21.08.2015 року.

Відповідно до висновків акту перевірки були встановлені наступні порушення: п. п. 135.5.4 п. 135.4 ст. 135 , п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.4. ст. 138, п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток підприємства на загальну суму 4860296 грн., у т.ч. за IV квартал 2012 року на суму 70500 грн., за 2013 рік на суму 1173693 грн., за 2014 рік на суму 3616103 грн. та п. 184.7. ст. 184, п. 198.1 п. 198.3,. п. 198.4, п. 198.6, сг.198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість в загальній сумі 2522864 грн., у т.ч. за жовтень 2012 року на суму 19438 грн., за листопад 2012 року на суму 47706 грн., за лютий 2013 року на суму 30111 грн., за березень 2013 року на суму 1721 грн., за квітень 2013 року на суму 63343 грн., за травень 2013 року на суму 217649 грн., за червень 2013 року на суму 157735 грн., за липень 2013 року на суму 133515 грн., за серпень 2013 року на суму 120616 грн., за вересень 2013 року на суму 97567 грн., за жовтень 2013 року на суму 131339 грн., за листопад 2013 року на суму 165016 грн., за грудня 2013 року на суму 123713 грн., за березень 2014 року на суму 16263 грн., за квітень 2014 року на суму 54549 грн., за травень 2014 року на суму 91746 грн., за червень 2014 року на суму 121057 грн., за липень 2014 року на суму 123911 грн., за серпень 2014 року на суму 50099 грн., за вересень 2014 року на суму 160175 грн., за жовтень 2014 року на суму 305503 грн., за листопад 2014 року на суму 225050 грн., за грудня 2014 року на суму 65042 грн.

На підставі вказаного акту перевірки ДПІ були винесені податкові повідомлення-рішення, а саме: № від 18.09.2015 року, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 6075370,00 грн. (основний платіж - 4860296,0 грн. та штрафні санкції - 1215074,00 грн.) та № від 18.09.2015р., яким визначено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 3153580,00 грн. (основний платіж - 2522864,00 грн. та штрафні санкції - 630716,00 грн.).

Підставою для донарахування податку на додану вартість та податку на прибуток та винесення податкових повідомлень-рішень послугували висновки ДПІ про неможливість ТОВ «Ресурс Плюс» реально отримувати товари, роботи (послуги) по господарським операціям з контрагентами, що вказані в акті перевірки у відповідних періодах та ненадання повного документального підтвердження фактичного виконання послуг.

Також, в обґрунтування своїх доводів ДПІ зазначає, що підставою для таких висновків є акти про неможливість проведення зустрічних звірок та інша податкова інформація, а саме: акти про неможливість проведення зустрічних звірок між контрагентами ТОВ та іншими платниками податків); ненадання первинних документів, а саме товарно-транспортних накладних; інформації щодо ваги та кількості товару; реєстрації співробітників контрагентів при наданні навантажувально-розвантажувальних робіт; вказує на те, що ТОВ «Ресурс Плюс» мало взаємовідносини з підприємствами з ознаками фіктивності; що існує розбіжність у відображенні сум ПДВ між ТОВ «Ресурс Плюс» та контрагентами.

Дослідивши надані до матеріалів справи документи, судом встановлено, що дійсно, що в період що перевірявся ДПІ, позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «ВКФ «ТОП-ТРЕЙД» (код за ); ТОВ «ВЕГА ОПТ ТРЕЙД» (код за ); ТОВ «АЙКОН-АМД» (код за ); ТОВ «МІКАТРЕЙД» (код за ); ТОВ «ФІДЕКС ГРУП» (код за ); ТОВ «КОМПАНІЯ «КАРОЛІТ» (код за ); ТОВ «СМАРТГРУП «АРГОС» (код за ); ТОВ «ТБК «АКТЕОН» (код за ); ТОВ «Компанія Арстек» (код за ).

Щодо фіктивності контрагентів товариства, суд зазначає, що фіктивність - фіктивне підприємництво в чинному законодавстві передбачена диспозицією ст. 205 КК України. Це створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності або створення видів діяльності, щодо яких є заборона. Ознаки фіктивності також встановлені ст. 55-1 ГК України.

Суб'єкт господарювання має можливість перевірити свого контрагента, здійснивши запит про наявність в Єдиному державному реєстрі підприємств та перевірити на наявність належної реєстрації через офіційний сайт нині Державної Фіскальної Служби України.

За всіма переліченими ознаками, контрагенти ТОВ «РЕСУРС ПЛЮС» були належними суб'єктами підприємницької діяльності під час існування господарсько-фінансових стосунків.

Як вбачається з наданих документів, позивачем були надані первинні документі в належній кількості, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій з контрагентами, а саме: договори, податкові та видаткові накладні, платіжні доручення, банківські виписки, електронні інвойси, рахунки, акти прийому - передачі, специфікації, довіреності.

Первинні документи містять найменування сторін, підписи уповноважених представників сторін, що відповідає вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і фіксують факт здійснення господарської операції підприємства.

Податкові накладні, що були надані до перевірки, мають всі належні реквізити та відповідають вимогам ст. 201 ПК України. Окрім того, суми податку на додану вартість за податковими накладними включено до податкового кредиту відповідного періоду, відображено у реєстрі отриманих податкових накладних, які відповідають даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість в повному обсязі.

Щодо посилання інспекторів ДПІ на відсутність товарно-транспортних накладних (ТТН), як на підставу не реальності здійснення господарської операції, суд зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства, відсутність ТТН не є самостійним аргументом, що свідчить про порушення податкового законодавства з боку ТОВ «РЕСУРС ПЛЮС».

Наявність або відсутність товарно-транспортних накладних, на думку суду, може лише свідчити про недотримання з боку підприємства правил перевезення, які не пов'язані з дотриманням податкового законодавства. Неподання ТТН також не може бути єдиною підставою для висновку про відсутність підтвердження здійснення господарської діяльності по придбанню або продажу товарно-матеріальних цінностей, оскільки цим документом підтверджується безпосередньо перевезення товару, а не сам факт придбання цього товару.

Проаналізувавши наведене, суд зазначає, що відповідно до приписів п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх ввезенні на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України;

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та у разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст. 198 визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, згідно з п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 цього Кодексу).

Суд вказує, що відповідно до п. 200.1. ст.200 Податкового Кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно вимог п.200.2. ст.200 вказаного Кодексу при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Також п.200.3. ст.200 ПК України встановлено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Проаналізувавши наведені норми та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що укладені правочини є дійсними, виконаними сторонами в повному обсязі, без претензій та зауважень, не кім не оскарженими та у судовому порядку не визнані не дійсними.

Суд вказує, що про фактичне виконання вищезазначених робіт свідчать первинні бухгалтерські та податкові документи, виписані відповідно до п.9.2. ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансової звітності в Україні» і п.2.4. ст.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Суд зазначає, що статтею 1 розділу 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Також суд звертає увагу на те, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку перевірки відповідності законодавству установчих документів постачальників товару та дотримання ними вимог податкового законодавства.

Навіть якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи.

Суд вваж є за необхідним вказати, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Угоди між позивачем та контрагентами за період перевірки були укладені у відповідності до норм чинного законодавства та є такими, що відповідають всім вимогам, що встановлюються до даного виду договорів доки зворотне не буде доведено в суді. Тому підстав для висновків щодо нікчемності або недійсності договору не було.

Чинне законодавство України встановлює принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд також вважає за необхідним зазначити, що на час укладення вищевказаних договорів контрагенти позивача були зареєстрованими як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, мали індивідуальні податкові номери, що підтверджується Свідоцтвами про реєстрацію платника податку на додану вартість, отже, вони мали право видавати позивачу вищезазначені належним чином оформлені податкові накладні, котрі є підставою для формування позивачем податкового кредиту.

Таким чином, на думку суду, не має підстав стверджувати, що господарські взаємовідносини між підприємствами не були виконані, а первинні документи не відповідають вимогам діючого законодавства.

Щодо заниження позивачем податку на прибуток, то суд вважає за необхідним вказати, що згідно з п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.п.134.1.1, п.п.134.1.2 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначе них згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; дохід (прибуток) нерезидента, що підлягає оподаткуванню згідно зі статтею 160 цього Кодексу, з джерелом походження з України.

Згідно з п.п.135.5.4 п.135.5 ст. 135 Податкового кодексу України, інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.

Відповідно до п.п.138.1.1. п.138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; є) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Згідно з п.п.138.10.3 п.138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат включаються: витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції; б) витрати на ремонт тари; в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут; г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів; ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом; д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона); є) витрати на транспортування, перевалку, страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки; є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування; ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства; з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Щодо посилання відповідача на висновки про неможливість проведення зустрічних перевірок, то суд вказує, що згідно зі ст.18 Закону України від 15.05.03 №755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

На дату здійснення господарських операцій та відображення у бухгалтерському та податковому обліку господарських операцій з вказаними вище підприємствами, ці контрагенти у встановленому порядку були зареєстровані уповноваженими органами як суб'єкти господарювання, внесені до ЄДРПОУ, взяті податковим органом на облік як платники податків.

Суд вваж є за необхідним вказати, що чинне податкове законодавство не ставить в залежність право позивача на формування податкового кредиту від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентом податку до бюджету. Питання податкового кредиту поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

При цьому Податковий кодекс України не встановлює обов'язку покупця сплачувати податок на додану вартість ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару. Покупець - платник податку на додану вартість не несе відповідальності за податкові зобов'язання продавця.

Крім того у відповідності до ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року Україна визнає джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов'язковими для правозастосування органами правосуддя.

Європейський суд з прав людини в ухвалених Рішеннях, а саме у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Таким чином, проаналізувавши наведені норми діючого законодавства, дослідивши надані до справи матеріали, суд приходить до висновку про неправомірне винесення вищевказаних податкових повідомлень - рішень.

Суд вказує, що відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

А згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать діючому законодавству та фактичним обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 94, 160-163, 167, 254 КАС України , суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Плюс» до Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 18.09.2015 року № та №.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Московському районі м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (код 39860564) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресурс Плюс» (код 35288365) сплачений судовий збір в розмірі 138434 (сто тридцять вісім тисяч чотириста тридцять чотири) грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі виготовлена 29 лютого 2016 року.

Суддя А.В. Зінченко