Справа № 820/2291/15
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року м. Київ К/800/41618/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового проваджння касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 16 січня 2015 року про відмову у наданні йому дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язати відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання на території України.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та направлення справи на новий розгляд.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 9 серпня 2014 року ОСОБА_5 звернувся до Лозівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, додавши необхідні документи.

На виконання вимог п. 9 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983, відповідач направив особову справу позивача на адресу управління Служби безпеки України в Харківській області для ознайомлення та складення висновку.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 начальником управління Служби безпеки України в Харківській області висловлено заперечення щодо надання позивачу дозволу на імміграцію з підстав повідомлення позивачем неправдивих відомостей про адресу проживання, оскільки за повідомленою позивачем адресою: АДРЕСА_1, останній не проживає, а місце його фактичного проживання встановити не вдалось.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №04/1304 від 16 січня 2015 року відмовлено у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки позивач 9 серпня 2014 року при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо його місця проживання, то відповідач діяв на підставі у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі висновки ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ (далі - Закон № 2491).

Згідно ст. 9 Закону № 2491 заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491 дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п.п. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України; осіб, які є опікунами чи піклувальниками громадян України або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; осіб, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; закордонних українців, подружжя закордонних українців, їх дітей у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону № 2491, надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

Регіональні органи Служби безпеки України, робочий апарат Українського бюро Інтерполу та Державна прикордонна служба проводять у межах своєї компетенції, у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит (п. 14 Порядку № 1983).

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що Служба безпеки України та її регіональні органи, Робочий апарат Українського бюро Інтерполу та Державна прикордонна служба у межах своєї компетенції вживають у місячний термін за зверненням Державної міграційної служби, територіальних органів та підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до ст. 10 Закону №2491; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із ст. 12 цього Закону.

За таких обставин, коли позивач надав свідомо неправдиві відомості щодо місця свого проживання в Україні, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону №2491 є підставою для ненадання дозволу на імміграцію, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень з тих підстав, що згідно виданих сільською радою 9 лютого 2015 року та 25 березня 2015 року довідки та характеристики, а також акта від 10 серпня 2015 року позивач проживає у АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_4, не заслуговують на увагу, оскільки ці довідки видані після прийняття відповідачем рішення 16 січня 2015 року, та не спростовують висновок відповідача про факт непроживання позивача за вказаною адресою станом на час подання заяви. До того ж, із довідки сільської ради від 21 квітня 2015 року вбачається, що позивач разом із дружиною та сином постійно проживає у м. Харкові.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст. 224 цього Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на доказах та спростовуються висновками судів.

За таких обставин, перевіривши у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, а тому залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 3 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк