Справа № 807/1502/15
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 р. Справа № 876/682/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів :

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Довгої О.І., Ліщинського А.М.,

при секретарі судового засідання: Нефедовій А.О.,

за участі представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. по справі № 807/1502/15 за позовом ОСОБА_2 до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

04.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Закарпатської митниці Державної Фіскальної Служби України про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з 27 грудня 2011 року по 15 липня 2015 року розрахунку при звільненні у розмірі 210910,14 грн.; стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у звязку порушенням термінів її виплати та стягнення збитків з урахуванням індексу інфляції у розмірі 4904,88 грн.; стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. по справі № 807/1502/15 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Михайловича- відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив її, подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи та порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.

Відповідач, в заперечені на апеляційну скаргу вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції законною та просить залишити її без змін.

Відповідач просив розгляд справи проводити без участі їхнього представника.

Заслухавши суддю-доповідача та представника позивача, дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі № 2а-2480/10/0770 задоволено позові вимоги ОСОБА_2. Визнано протиправним та скасовано наказ по особовому складу Державної митної служби України від 26 травня 2010 року № 916-к в частині припинення з 26 травня 2010 року перебування на державній службі в митних органах України відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України "Про державну службу" ОСОБА_2. Поновлено на державній службі в Державній митній службі України ОСОБА_2 на посаді начальника сектора відділу митного оформлення 1 відділу митного оформлення 2 митного поста "Тиса" Чопської митниці та зобовязано Голову Державної митної служби України видати відповідний наказ. Допущено негайне виконання постанови суду про поновлення ОСОБА_2 на посаді начальника сектора відділу митного оформлення 1 відділу митного оформлення 2 митного поста "Тиса" Чопської митниці.

Як вбачається з вказаної постанови суду, позивач в процесі судового розгляду справи, збільшував позовні вимоги та, крім іншого, просив суд стягнути з Чопської митниці на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 травня 2010 року по день поновлення на роботі; також просив суд стягнути солідарно з Державної митної служби України та Чопської митниці на його користь завдану моральну шкоду в сумі пять тисяч гривень. В подальшому, в ході судового розгляду справи позивач подав суду клопотання відповідно до статті 137 КАС України про зменшення позовних вимог, викладених у пунктах 4 та 5 заяви про збільшення позовних вимог, дане клопотання приєднане судом до матеріалів справи та продовжено слухання справи з урахуванням зменшених позовних вимог.

В подальшому, 27 грудня 2011 року Державною митною службою України, на виконання постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі № 2а-2480/10/0770, прийнято наказ № 2703-к "По особовому складу митних органів", яким поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника сектору митного оформлення 2 відділу митного оформлення 2 митного поста "Тиса" Чопської митниці з 27 травня 2010 року.

Разом з тим, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 року постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року, що ухвалена в адміністративній справі № 2а-2480/10/0770 - скасована та у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

За наслідками касаційного оскарження, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2013 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2012 р. скасовано, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Чопської митниці Державної митної служби України про скасування наказу та поновлення на роботі залишено в силі.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно статті 72 частини 1 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року в справі № 807/962/14, з Чопської митниці Міндоходів на користь позивача стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2010 року по 26 грудня 2011 року у сумі 95384,88 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року постанова Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 березня 2015 року, що ухвалена в адміністративній справі за № 807/962/14 залишена без змін.

Як підтверджується випискою по картковому рахунку: 538993, кошти за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 згідно рішення суду 807/962/14/2015 перераховано 15 липня 2015 року.

Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Тобто виплати при звільненні визнаються витратами того періоду, у якому виникають зобовязання за такими виплатами. Та ці виплати повинні виникати у звязку з виконанням працівником своїх трудових обовязків.

Статтею 235 частин 1 та 2 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз наведених норм дав підстави колегії суддів апеляційного суду погодитися із висновком суду першої інстанції, що зобовязання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу виникає у роботодавця з рішення органу, який розглядав трудовий спір.

Однак, ухвалюючи 28 вересня 2011 року постанову, якою позивача поновлено на раніше займаній посаді, Закарпатський окружний адміністративний суд (орган, який розглядав трудовий спір) не вирішив питання про виплату працівникові (ОСОБА_2) середнього заробітку за час вимушеного прогулу оскільки позивач відкликав такі вимоги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем лише у 2014 році поставлено питання щодо стягнення на його користь з Чопської митниці Міндоходів заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 27 травня 2010 року по 26 грудня 2011 року у сумі 95384,88 грн. ОСОБА_1 рішення було виконане відповідачем 15 липня 2015 року після постановлення Львівським апеляційним адміністративним судом відповідної ухвали.

Також, колегія суддів зазначає, що виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за ухвалою суду в порядку статті 236 КЗпП України носить разовий характер.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, згідно практики Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (Case jf Venshakova v. Ukraine) (заява № 377/02), Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року зазначив наступне. "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобовязання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобовязання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У звязку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У звязку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Відповідно до статті 8 частини 2 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з 27 грудня 2011 року по 15 липня 2015 року розрахунку при звільненні у розмірі 210910,14 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із судом першої інстанції та вважає, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини заробітку, стягнення збитків та моральної шкоди є похідними від попередньої позовної вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з 27 грудня 2011 року по 15 липня 2015 року розрахунку при звільненні у розмірі 210910,14 грн., а тому у задоволенні таких відмовлено вірно.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 04.01.2016р. по справі № 807/1502/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.І. Запотічний

Судді О.І.Довга

ОСОБА_3

Повний текст ухвали складений 01.03.2016 року.