Справа № 808/1285/15
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" лютого 2016 р. м. Київ К/800/42989/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Цвіркуна Ю.І.,

при секретарі: Бруй О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року

у справі № 808/1285/15

за позовом ОСОБА_1

до Мелітопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - Мелітопольська ОДПІ)

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.11.2014 року № 9498/15 та № 9497-15.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.05.2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року, в позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що чинність договорів оренди земельних ділянок, на підставі яких позивач отримав у тимчасове платне користування спірні земельні ділянки, зумовлює наявність у платника податкового обов'язку з декларування та сплати орендної плати за ці земельні ділянки.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права, ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, ухвали суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог скаржник зазначає, що спірні договори оренди було укладено ОСОБА_1 як суб'єктом підприємницької діяльності; припинення ж його статусу як суб'єкта господарювання припиняє і дію зазначених договорів, що, в свою чергу, виключає обов'язок позивача сплачувати орендні платежі. Також скаржник наголошує на тому, що при постановленні судових рішень зі справи судами не було враховано обставини, установлені у рішенні апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2015 року, щодо повідомлення позивачем орендодавця (Мелітопольську районну державну адміністрацію) про добровільну відмову від оренди земельних ділянок у порядку пункту 38 договору оренди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення адваката позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що за договорами оренди, укладеними 07.06.2011 року ОСОБА_1 (орендар) та Мелітопольською районною державною адміністрацією (орендодавець), позивачеві було передано у строкове платне користування:

земельну ділянку площею 0,7857 га (кадастровий номер НОМЕР_1), розташовану у АДРЕСА_1, для розміщення магазину дрібнооптової торгівлі продовольчими та промисловими товарами;

земельну ділянку площею 0,2119 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташовану у АДРЕСА_2, для розміщення магазину промислових товарів.

У зв'язку з несплатою ОСОБА_1 орендної плати за користування земельними ділянками, Вінницькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.11.2014 року № 9498/15 та № 9497-15, згідно з якими позивачеві визначено грошові зобов'язання з орендної плати у сумах 28824,49 грн. та 7773,84 грн., відповідно, виходячи із визначених у договорах орендних платежів у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

Надаючи правову оцінку доводам учасників даного судового провадження, попередні судові інстанції відхилили посилання позивача на те, що припинення господарської діяльності позивача та його статусу як суб'єкта господарювання не тягне автоматичного припинення договорів оренди.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291 Податкового кодексу України платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Правове відношення між власністю на земельну ділянку чи користування нею та обов'язком сплати земельного податку не припиняється у разі втрати фізичною особою (користувачем земельної ділянки) статусу суб'єкта господарювання. Втрата особою ознак суб'єкта господарювання сама по собі не змінює обсяг його прав та обов'язків як користувача земельної ділянки, у тому числі й не звільняє від обов'язку зі сплати земельного податку.

Правові наслідки ліквідації юридичної особи не є тотожними правовим наслідкам припинення статусу фізичної особи як суб'єкта підприємницької діяльності, оскільки за фактом припинення юридична особа повністю втрачає свою правосуб'єктність, тоді як фізична особа залишається носієм прав та обов'язків.

У той же час, приймаючи рішення про відмову в задоволенні даного позову, суди попередніх інстанцій послалися, зокрема, на інформацію, надану управлінням Держземагентста у Мелітопольському районі Запорізької області (лист від 03.12.2014 року № 1280/235-12) щодо чинності зазначених договорів оренди земельних ділянок.

Договір оренди землі є цивільним правочином, а тому підстави його зміни або розірвання визначаються статтею 651 Цивільного кодексу України, за змістом якої у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя).

Пунктом 38 розглядуваних договорів передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за добровільною відмовою орендаря від оренди земельної ділянки або припинення діяльності орендаря.

У ході розгляду даної справи позивач неодноразово наголошував на тому, що 10.04.2013 року він письмово повідомив орендодавця - Мелітопольську районну державну адміністрацію про розірвання названих договорів у зв'язку з припиненням власної господарської діяльності.

Втім суди не перевірили належним чином вказану обставину, натомість зазначивши про те, що позивач не звертався до орендодавця із заявою про припинення дії договору.

Скаржником подано копію рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2015 року у справі № 320/13326/14-ц (22-ц/778/3222/15) за позовом Мелітопольського міжрайонного прокурора Запорізької області в інтересах Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов'язання повернути земельну ділянку (а.с.93-94).

Як вбачається із змісту зазначеного судового рішення, судом встановлено, що ОСОБА_1 04.01.2012 року припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець і земельною ділянкою не користується. Крім того, в січні 2013 року ОСОБА_1 повідомляв Мелітопольську райдержадміністрацію про припинення своєї діяльності та розірвання договорів.

Разом з тим, під час розгляду даної справи в апеляційному порядку судом не було враховано зазначені обставини.

Крім того, судам необхідно перевірити чи переглядалось рішення Апеляційного суду Запорізької області від 04.06.2015 року у справі № 320/13326/14-ц (22-ц/778/3222/15) у касаційному порядку.

У разі встановлення факту припинення цих договорів у зв'язку з добровільною відмовою орендаря від оренди земельних ділянок, судам слід було встановити момент, з якого такі договори слід вважати припиненими, перевірити факт сплати ОСОБА_1 орендної плати за спірні земельні ділянки до моменту такого припинення (адже, як зазначає сам позивач, він припинив сплачувати орендну плату вже з січня 2012 року), визначити суму заборгованості позивача, що утворилася внаслідок невиконання ним обов'язку зі сплати орендних платежів до часу розірвання договору, та за наслідками встановленого дійти обґрунтованого висновку про правомірність (або незаконність) донарахувань (їх частини) згідно із спірними податковими повідомленнями-рішеннями.

У зв'язку з чим слід зазначити, що доказами в адміністративному судочинстві, відповідно до ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина друга цієї статті).

Якщо особа, яка бере участь у справі, не може самостійно надати докази, то вона повинна зазначити причини, через які ці докази не можуть бути надані, та повідомити, де вони знаходяться чи можуть знаходитися. Суд сприяє в реалізації цього обов'язку і витребовує необхідні докази (ч.3 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд постановляє ухвалу про закінчення з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами тільки після того, як проведено всі дії, необхідні для повного та всебічного з'ясування обставин справи, перевірено всі вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, та вичерпано всі можливості збирання й оцінки доказів.

Разом з тим, ч.4 та ч.5 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

За таких обставин, відсутні підстави вважати, що судами з'ясовані всі обставини справи і їм надана правильна юридична оцінка. Вказане позбавляє касаційну інстанцію можливості перевірити юридичну оцінку, надану судами попередніх інстанцій всім обставинам справи.

Зважаючи на наведене, касаційна інстанція на підставі ст.227 КАС України дійшла висновку про неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, у зв'язку з чим справа підлягає направленню на новий розгляд для повного, достовірного з'ясування та правильного вирішення цього спору.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року - скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки встановлені ст.ст.236-238 КАС України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ Ю.І. Цвіркун