Справа № 2а-14498/10/0470
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"10" лютого 2016 р. справа № 2а-14498/10/0470

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 р. у справі №2а-14498/10/0470

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України (відповідач-1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області (відповідач-2), Президента України (відповідач-3), Адміністрації Президента України (відповідач-4), Управління юстиції у Дніпропетровській області (правонаступник - Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області) (відповідач-5),

про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач у березні 2006 року звернувся до суду з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області Кононенка О.В., Державної судової адміністрації України, заступника голови Державної судової адміністрації України Богданова Л.В., Президента України Ющенка В.А., Секретаріату Президента України, Управління юстиції в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати неправомірними (незаконними) дії заступника ДСА України Богданова Л.В. та начальника ТУ ДСА України Кононенка О.В. щодо припинення позивачу щомісячних грошових виплат як судді у відставці;

- зобов'язати ДСА України та ТУ ДСА України у Дніпропетровській області та їх начальників регулярно виплачувати позивачу грошове утримання як судді у відставці, виплатити раніше не виплачені грошові суми, в т.ч. вихідну допомогу судді в зв'язку з виходом у відставку, про що видати наказ; здійснити перерахунок стажу роботи в суді з урахуванням діючого законодавства, а саме - зарахувати до стажу роботи в суді на посаді судді час виконання обов'язків народного судді, служби в армії, певний час навчання у вищому юридичному навчальному закладі, роботу на посаді помічника голови суду, та консультанта, про що видати наказ:

- визнати неправомірними дії ДСА України та ТУ ДСА України у Дніпропетровській області щодо надання позивачу формальних та необґрунтованих відповідей в порушення Закону України "Про звернення громадян", норм Конституції України;

- визнати неправомірними дії начальника Управління юстиції у Дніпропетровській області в частині відсутності в наказі про звільнення позивача нарахування вихідної допомоги як судді у відставці, зобов'язати його внести зміни в наказ від 01.08.2002 року, та чітко вказати суму належних позивачу виплат;

- визнати неправомірними дії та бездіяльність Секретаріату Президента України в частині надання позивачу формальних та необґрунтованих відповідей в порушення Закону України "Про звернення громадян", неправомірної пересилки його звернень тим органам та посадовим особам, дії та бездіяльність яких оскаржувались позивачем;

- зобов'язати Президента України (відповідні органи державної влади) належним чином ознайомити позивача з Указом Президента України № 548/95 від 10.07.1995 року (його текстом та суттю) з наступними змінами, зняти рівень доступу до цього документу не для печаті, оскільки даний Указ стосується порушених прав позивача, зазначених у заяві;

- зобов'язати державні органи видати позивачу посвідчення судді у відставці.

Позовна заява неодноразово розглядалась судами різних інстанцій щодо її відповідності вимогам ст.106 КАС України, зокрема, щодо порушення предметної підсудності справи в частині позовних вимог, що стосуються Президента України.

22.01.2015 року на адресу Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла заява позивача (а.с. 117 т.3), в якій він просив долучити до матеріалів справи та розглянути в одному провадженні його уточнений позов, який судами не був розглянутий в частині вимог до ДСА України та ТУ ДСА України в Дніпропетровській області. До заяви позивач долучив фотокопію позовної заяви по справі Новомосковського міськрайонного суду №2а-666/07, без сплати судового збору, вважаючи, що таким чином він уточнює позовні вимоги по справі, яка зараз розглядається. Також, позивач долучив до справи ухвалу ВАСУ в справі № п/9991/888/11 від 07.12.2011 року, із змісту резолютивної частини котрої вбачається, що позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог до ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області повернуто позивачеві, та роз'яснено, що вони підсудні окружному адміністративному суду.

Судом першої інстанції така позовна заява була прийнята до провадження ухвалою від 29.01.2015 року, та з урахуванням вимог, заявлених в неї, справу розглянуто (а.с. 141-146 т.3). При цьому судом розглянуто позовні вимоги (а.с. 85 т.4) за адміністративним позовом до відповідача-1: Президента України, відповідача-2: Державної судової адміністрації України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, в яких позивач просив:

1. Зобов'язати Державну судову адміністрацію України в особі Територіального управління в Дніпропетровській області видати позивачу згідно норм чинного законодавства України (ст. 44 п.11 Закону України "Про статус суддів", Закону України "Про судоустрій України") посвідчення судді у відставці.

2. Реально забезпечити виконання норм Конституції України, Закону України "Про статус суддів" щодо позивача, як судді у відставці у тому числі його правового, матеріального і соціального забезпечення з боку держави в особі органів ДСА України. Просить при цьому суд вийти за межі позовних вимог для повного захисту особисто позивача і реального відновлення порушених прав та інтересів про які наведено в його позовній заяві.

3. Визнати нечинним (незаконним) рішення ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області в припиненні позивачу грошових виплат як судді у відставці (листом з посиланням на закриті для друку накази Президента України), зобов'язати цього відповідача в подальшому виконувати наказ від 01.08.2002 року (зі змінами в подальшому) по виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання на підставі чинного законодавства України), крім того зобов'язати цього відповідача утриматися в подальшому від вчинення дій, які порушують права позивача, як громадянина України і судді у відставці, з урахуванням принципу заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, у тому числі суддів у відставці, їх (гарантій) реального правового, матеріального, соціального забезпечення та виконання у відповідності з нормами Конституції України та Закону України "Про статус суддів", крім того з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, або бездіяльність (ненадання відповідей на його звернення у визначений Законом строк) у відповідності до ст. 20 Закону України "Про звернення громадян".

4. Зобов'язати ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області реально забезпечити позивача довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України "Про статус суддів", Указу Президента України та наказу про звільнення позивача у відставку за станом здоров'я, стягнути не сплачені позивачу грошові суми з дати 01.02.2006 року, у тому числі, вихідну допомогу по відставці згідно вимог Закону, внести відповідні записи до його трудової книжки періодів виконання обов'язків народного судді згідно наказів і фактично періодів такого виконання, а також визнати ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області неправомірними (незаконними) у частині надання позивачу формальних і необґрунтованих відповідей у порушення Закону України "Про звернення громадян", норм Конституції України, ненадання відповіді на звернення позивача до Ради Суддів України, надісланою Радою Суддів листом від 30.09.07р. за №12-рс-17317/07 до ДСА України відповідно до пункту 10 частини першої статті 126 Закону України "Про судоустрій України" з приводу припинення позивачу грошових виплат як судді у відставці та іншим вимогам.

Якщо суд дійде висновку щодо процесуальних строків звернення до суду, то поновити строк звернення до суду з урахуванням, що з березня 2002 року позивач знаходився на групі інвалідності по цей час та продовжує проходити як стаціонарне, так і амбулаторне лікування тривалий час.

5. Моральну шкоду стягнути з Президента України та ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області (з урахуванням тих обставин, що позивач тривалий час з 01.02.2006р. безпідставно не отримує грошові виплати як суддя у відставці, виплати припинено з грубим порушенням законодавства України) в розмірі 100 000 по 50 000 грн. з кожного відповідача.

Постановою суду першої інстанції позов задоволено частково, а саме:

- зобов'язано ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області забезпечити позивача довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України "Про статус суддів", Указу Президента України та наказу про звільнення позивача у відставку за станом здоров'я;

- зобов'язано ТУ ДСА у Дніпропетровській області здійснити розрахунок належних до виплати позивачу сум грошового довічного утримання з 01.02.06р. по 26.05.15р.;

- зобов'язано ТУ ДСА у Дніпропетровській області, у якого знаходяться усі матеріали особової справи позивача, здійснити обчислення стажу позивача на посаді народного судді і внести дані відомості до трудової книжки позивача.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач, а також відповідач - ТУ ДСА України в Дніпропетровській області оскаржили її в апеляційному порядку.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що при розгляді його позову та інших позовів зникли як сторона в справі інші відповідачі, не надано оцінки письмовим доказам, які він направляв особисто та наводив, де ще є докази щодо його позовів; не визначено розмір довічного грошового утримання, не стягнуті з відповідачів судові витрати, не взято до уваги, що позивач звертався із заявою про обрання його на посаду безстроково; позивач не отримав вихідну допомогу по відставці; не розглянуто його вимог про стягнення грошових коштів за санаторно-курортні путівки; внесення дисциплінарного стягнення до трудової книжки, яке він вважає тиском на нього, незабезпечення його грошовими виплатами з боку держави як судді у відставці, при цьому суд робить висновок що позивач не звертався до УПФУ м. Новомосковська, хоча окружний та апеляційний суди Дніпропетровської області ці вимоги розглянули раніше. Також зазначає, що суд не допитав свідків, про яких позивач повідомляв суд, не досліджені належним чином матеріали справи. До теперішнього часу він не ознайомлений з Указом Президента за 1995 рік, з посиланням на який припинені виплати щомісячного грошового утримання, не вручено наказ про його звільнення, не оформлена належним чином та не вручена трудова книжка.

Просить скасувати постанову суду та ухвалити нове рішення про задоволення усіх його позовних вимог (вийти за межі його позову для повного захисту його порушених прав) з огляду на додаткові його позови та вимоги, після витребування та дослідження всіх письмових доказів, що є у відповідачів. Навести в рішенні точний розрахунок та суму грошових коштів, які йому заборгувала держава в особі ТУ ДСА в Дніпропетровській області та ПФУ в м. Новомосковську як судді у відставці., в тому числі суми грошового утримання судді, виходячи з 80 відсотків грошового утримання діючого судді; виключити з його трудової книжки дисциплінарне стягнення та розглянути всі його позовні вимоги. Зобов'язати ПФУ в м. Новомосковську призначити та виплатити (виплачувати) йому довічне грошове утримання з дати припинення виплати ТУ ДСА. Стягнути судові витрати та моральну шкоду з відповідачів. Направити його позов в частині вимог до Президента України на розгляд до ВАСУ, після розгляду скарги направити справу для подальшого розгляду у відповідності до закону. Постановити окрему ухвалу у відношенні суддів першої інстанції.

Просить об'єднати в одне провадження та розглянути його позовні вимоги справи, номери яких він наводив в позовах та апеляційних і касаційних скаргах до судів.

В апеляційній скарзі відповідач - ТУ ДСА України в Дніпропетровській області посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи. Зазначає, що суд першої інстанції помилково зазначає відповідача як Державну судову адміністрацію України в особі Територіального управління Державної судової адміністрації, оскільки ДСА України і ТУ ДСА України в Дніпропетровській області є окремими юридичними особами. Зазначає, що судом не прийняті до уваги пояснення відповідача та докази, які були надані на виконання вимог суду. Посилається на те, що Державна судова адміністрація України здійснює матеріально-технічне забезпечення судів лише з 01.01.2003 року у відповідності до Закону України "Про державну судову адміністрацію України" та не є правонаступником Міністерства юстиції України, тому не може нести відповідальність по зобов'язанням, які виникли до цього часу, зокрема, щодо виплати заборгованості по виплаті вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, іншим виплатам та видачі трудової книжки. Зазначає також, що вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому щомісячного грошового утримання як судді у відставці суперечать ч. 4 ст. 43 Закону України "Про статус суддів", що діяла на час звільнення позивача, а тому не підлягають задоволенню.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити в позові в повному обсязі.

В судове засідання позивач та представники відповідачів не з'явились, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Справа розглянута у відсутності сторін.

Представником Президента України та Адміністрації Президента України Мишковець О.В. подані заперечення проти апеляційних скарг, в яких він просить залишити постанову суду першої інстанції в частині вимог щодо Президента України, Адміністрації Президента України без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Колегія суддів звертає увагу на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального закону, зокрема, суд не визначив належним чином коло осіб, які мають приймати участь у справі; не здійснив заміну відповідачів належними правонаступниками; не з'ясував позовні вимоги, які підлягають розгляду, та безпідставно залишив поза увагою первинний позов, що був поданий позивачем у березні 2006 року, від позовних вимог котрого позивач не відмовлявся у встановленому порядку; прийняв до провадження уточнений позов без дотримання вимог, встановлений ст. 106 КАС України, який взагалі був адресований іншому суду, а саме - Новомосковському міськрайонному суду, та є засвідченою підписом копію позову з матеріалів справи №2а-666/07 (а.с. 118 т.2). Також, суд першої інстанції не зробив жодних висновків щодо дотримання позивачем процесуального строку, встановленого для звернення до суду.

Такі порушення процесуального закону призвели до неправильного вирішення частини позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи та припустився порушень норм матеріального права, що полягає в наступному.

Щодо щомісячного грошового утримання судді у відставці. Так, позивач просив визнати неправомірними дії заступника голови Державної судової адміністрації України Богданова Леоніда Владиславовича та начальника Територіального управління судової адміністрації України в Дніпропетровській області Кононенка Олександра Володимировича (правонаступниками котрих апеляційний суд в своєї ухвалі від 13.01.2016 року визначив Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області), які полягали у припиненні позивачу щомісячних грошових виплат як судді у відставці.

З матеріалів справи вбачається, що такі виплати були припинені відповідачем-2, з урахуванням правової позиції відповідача-1, з 01.02.2006 року виходячи з того, що стаж роботи позивача на посаді судді на час звільнення у відставку, тобто на 1 серпня 2002 року, становив 9 років 4 місяці 19 днів, та він не досяг 55-річного віку, що не дає йому права на отримання щомісячного довічного грошового утримання. Також, відповідачі вважали, що інший трудовий стаж, передбачений абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону України "Про статус суддів", може бути зарахований до стажу роботи судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, якщо стаж роботи на посаді судді складає не менш ніж 10 років.

Колегія суддів погоджується з такими доводами відповідачів, виходячи з наступного.

У відповідності до абз.2 частини четвертої ст. 43 Закону України "Про статус суддів", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

У відповідності до абз.2 ч. 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" N 584/95 від 10.07.1995 року, в редакції, що діяла на час звільнення позивача, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

Таким чином, стаж роботи позивача складав 9 років 4 місяці 19 днів, та до нього не підлягав зарахуванню будь який інший стаж, оскільки позивач мав стаж роботи на посаді судді менший, ніж 10 років.

У відповідності до частини 4 статті 43 Закону України "Про статус суддів", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у відповідності до ч. 5 ст. 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", в редакції, що діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, довічне грошове утримання суддям підлягало виплаті органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Отже, відповідачі не мають повноважень щодо виплати позивачу грошового утримання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з правовою позицією відповідачів-1, 2 щодо відсутності у позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді. Висновки суду першої інстанції з цього питання є помилковими, такими що не відповідають нормам матеріального права, а тому в цій частині позову, а також частині зобов'язання відповідачів регулярно виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання колегія суддів вважає необхідним відмовити.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідачів 1,2 виплатити раніше не виплачені грошові суми вихідної допомоги, яку позивач в подальшому доповнив вимогою про стягнення вихідної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що така вимога не підлягає задоволенню, адже раніше була заявлена позивачем і є предметом розгляду у цивільній справі № 2-3809/07, що знаходиться у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та предметом розгляду в справі № 2а-438/07, що знаходиться на розгляді в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області. Колегією суддів встановлено, що така інформація міститься в ухвалі Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в справі № 2а-1834/10/0470 від 06.11.2012 року, але в ній зазначається про те, що позивач звертався з аналогічними позовними вимогами щодо перерахунку стажу роботи, стягнення довічного грошового утримання судді, визнання не чинним рішення про припинення виплат довічного грошового утримання та наказу про звільнення, а про виплату вихідної допомоги не згадується. Інших доказів на підтвердження таких висновків суду в матеріалах справи не міститься.

Разом з тим, слід звернути увагу, що ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06.11.2012 року в справі №2а-1834/10/0470 залишено в цій частині без змін ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.06.2011 року, якою залишено без розгляду ці позовні вимоги, що були заявлені у лютому 2010 року-січні 2011 року, через пропуск строку звернення до суду.

Проте, позов, що розглядається, заявлений позивачем у березні 2006 року. Отже, перешкод для його розгляду не вбачається, зокрема, з урахуванням ст. 233 КЗпП України, яка не обмежує будь-яким строком право звернення до суду з вимогами про стягнення належної працівнику заробітної плати, а також відсутності в справі доказів щодо наявності рішення суду, що набрало законної сили з того самого спору і між тими самими сторонами. Тим більш, такі обставини не можуть бути підставами для відмови в позові, оскільки у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 157 КАС України є підставою для закриття провадження в справі.

У відповідності до ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів", який діяв на час виникнення спірних правовідносин, судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. В матеріалах справи відсутні будь-які докази виплати позивачу вихідної допомоги. Як вбачається з наявних в справі доказів, зокрема, наказу про звільнення від 01.08.2002р., позивач має повних 9 років роботи на посаді судді, тому під час звільнення він мав отримати вихідну допомогу з розрахунку 9 місячних заробітків за останньою посадою.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Законодавство не містить винятків з цього правила для осіб, які звільнені із публічної служби. Отже, позивач мав право на отримання вихідної допомоги, а відповідач-5 не надав жодних доказів щодо її виплати.

Разом з тим, Указом Президента України від 29.08.2002 року № 780/2002 "Про Державну судову адміністрацію України" було створено Державну судову адміністрацію України, у відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 126 Закону України "Про судоустрій України" саме цей орган здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів.

За таких обставин, колегія судів вважає, що належним відповідачем в цій частині позову є саме той орган, який на теперішній час здійснює відповідні владні управлінські функції, тобто Територіальне управління ДСА України у Дніпропетровській області (відповідач-2). Колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо вихідної допомоги слід задовольнити частково, зобов'язати нарахувати та виплатити невиплачену позивачу вихідну допомогу в розмірі 9 місячних заробітків судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з урахуванням індексації з часу звільнення 01.08.2002 року по час фактичної виплати. При цьому колегія суддів вважає можливим вийти за межі позовних вимог в частині зобов'язання відповідача-2 проіндексувати належні позивачу виплати, оскільки він зазначає про це в описовій частині свого позову, а через тривалий період сума вихідної допомоги значно знецінилась. Щодо стягнення зазначеної вихідної допомоги, то колегія суддів не має можливості нарахувати суму, що підлягає виплаті та проіндексувати її, оскільки це не відноситься до компетенції суду та він не може перебирати на себе повноваження відповідного органу.

Щодо вимог позивача про здійснення перерахунку стажу роботи в суді з урахуванням діючого законодавства, а саме зарахувати до стажу роботи в суді на посаді судді час виконання обов'язків народного судді, служби в армії, певний час навчання у вищому юридичному навчальному закладі, роботу на посаді помічника голови суду та консультанта, про що видати наказ, а також визнання дій відповідачів 1,2 неправомірними щодо надання позивачу формальних та необґрунтованих відповідей в порушення Закону України "Про звернення громадян", норм Конституції України, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з копій матеріалів особової справи позивача, наданих суду ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, в останній містяться подання до управління юстиції Дніпропетровського облвиконкому (а.с. 179-180 т. 3) про призначення виконуючим обов'язків судді, які датовані 1991-1992 роками. Інших відомостей про це матеріали справи не містять.

Отже, на час звільнення 01.08.2002 року позивачу було достеменно відомо про те, що записи в трудовій книжці про виконання ним обов'язків судді відсутні. До суду він звернувся в 2006 році, тобто з пропуском строку звернення до суду, встановленого ст. 99 КАС України. За таких обставин колегія суддів вважає, що в цій частині позов має бути залишений без розгляду.

Вимога позивача про зарахування до стажу роботи в суді на посаді судді служби в армії, певного часу навчання у вищому юридичному навчальному закладі, роботи на посаді помічника голови суду та консультанта не можуть бути задоволені, оскільки позивач не має стажу роботи на посаді судді 10 років, тому це суперечить абз.2 ч. 1 Указу Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" N 584/95 від 10.07.1995 року, в редакції, що діяла на час звільнення позивача, згідно якого до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби. Підстав для зарахування у стаж роботи на посаді судді роботи на посаді помічника голови суду та консультанта не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Щодо вимоги про визнання неправомірними дії начальника управління юстиції у Дніпропетровській області, правонаступником якого судом визначено Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області, в частині відсутності в наказі про звільнення позивача нарахування вихідної допомоги як судді у відставці, зобов'язання його внести зміни в наказ від 01.08.2002 року, та чітко вказати суму належних позивачу виплат, колегія суддів виходить з того, що позивач знав або мав змогу дізнатись про зміст цього наказу під час свого звільнення, а тому колегія суддів вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України, а також ст. 233 Кодексу законів про працю України, за якою працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже, в цій частині слід залишити позовні вимоги без розгляду.

Щодо вимоги позивача визнати неправомірними дії та бездіяльність Секретаріату Президента України в частині надання позивачу формальних та необґрунтованих відповідей в порушення Закону України "Про звернення громадян", неправомірної пересилки його звернень тим органам та посадовим особам, дії та бездіяльність яких оскаржувались позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, на думку колегії суддів, позивач має довести факт порушення його прав суб'єктом владних повноважень. Проте, в позовній заяві не конкретизовано, які саме звернення позивача були розглянуті із порушенням Закону "Про звернення громадян". Позовна вимога носить загальний характер, не надано доказів, які б підтверджували факт порушення прав позивача відповідачем - Секретаріатом Президента України, правонаступником котрого є Адміністрація Президента України, та час його вчинення.

Також, позивачем долучено до матеріалів справи (а.с.2-15 т. 4) відповіді Генеральної прокуратури України, Територіальної державної інспекції праці у Дніпропетровської області, Верховного суду України, Міністерства праці та соціального політики України, Державного департаменту нагляду за додержанням законодавства про працю, Міністерства юстиції України, Ради суддів України, Вищої ради юстиції, прокуратури Дніпропетровської області, Кваліфікаційної комісії суддів загальних судів, Новомосковського міськрайонного суду, Управління Пенсійного фонду України в м. Новомосковськ Дніпропетровської області. Проте, зазначені органи не є відповідачами в цій справі, а тому їх відповіді на звернення позивача не можуть бути предметом розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ця позовна вимога не знайшла свого обгрунтування, є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Щодо вимоги про зобов'язання Президента України (відповідних органів державної влади), належним відповідачем за якою ухвалою апеляційного суду від 13.01.2016 року визнано Адміністрацію Президента України, належним чином ознайомити позивача з Указом Президента України № 548/95 від 10.07.1995 року (його текстом та суттю) з наступними змінами, зняти рівень доступу до цього документу не для печаті, оскільки даний Указ стосується порушених прав позивача, зазначених у заяві; зобов'язати державні органи видати позивачу посвідчення судді у відставці.

Колегія суддів звертає увагу, що з Указу Президента "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів" N 584/95 від 10.07.1995 року позначку "Опублікуванню не підлягає" знято Указом Президента N 963/2009 від 24.11.2009 року. Також, позивач повідомляє суд про те, що ним було отримано посвідчення судді у відставці. Інших позовних вимог стосовно цього позивач не заявляє.

За таких обставин зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи у суді зазначених порушень не існує.

Щодо вимог позивача реально забезпечити виконання норм Конституції України, Закону України "Про статус суддів" щодо позивача, як судді у відставці, у тому числі його правового, матеріального і соціального забезпечення з боку держави в особі органів ДСА України; прохання суду вийти за межі позовних вимог для повного захисту особисто позивача і реального відновлення порушених прав та інтересів, про які наведено в його позовній заяві, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, колегія суддів зазначає, що захисту підлягає лише порушене право позивача. Оскільки неможливо в майбутньому запобігти порушенню не визначеного, а тим більш, як вбачається, не порушеного права позивача, такі позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про визнання нечинним (незаконним) рішення ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області в припиненні позивачу грошових виплат як судді у відставці (листом з посиланням на закриті для друку накази Президента України), зобов'язання цього відповідача в подальшому виконувати наказ від 08.2002 року (зі змінами в подальшому) по виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання на підставі чинного законодавства України, крім того зобов'язання цього відповідача утриматися в подальшому від вчинення дій, які порушують права позивача, як громадянина України і судді у відставці, з урахуванням принципу заборони скасування чи зниження досягнутого рівня змісту та обсягу гарантій незалежності суддів, у тому числі суддів у відставці, їх (гарантій) реального правового, матеріального, соціального забезпечення та виконання у зв'язку з нормами Конституції України та Закону України "Про статус суддів", крім того з урахуванням судової практики Європейського Суду з пряв людини, або бездіяльність (ненадання відповідей на його звернення у визначений Законом строк) у відповідності ст. 20 Закону України "Про звернення громадян", колегією суддів зазначається, що такі вимоги повторюються позивачем та їм вже було надано правову оцінку вище.

Щодо вимог позивача про зобов'язання ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області реально забезпечити позивача довічними щомісячними грошовими виплатами (довічним грошовим утриманням) як суддю у відставці відповідно до норм Основного Закону України, Закону України "Про статус суддів", Указу Президента України та наказу про звільнення позивача у відставку за станом здоров'я, стягнути не сплачені позивачу грошові суми з дати 01.02.2006 року у тому числі вихідну допомогу по відставці згідно вимог Закону, внесення відповідних записів до його трудової книжки періодів виконання обов'язків народного судді згідно наказів і фактично періодів такого виконання, а також визнати ДСА України та ТУ ДСА в Дніпропетровській області неправомірними (незаконними) у частині надання позивачу формальних і необґрунтованих відповідей у порушення Закону України Про звернення громадян, норм Конституції України, колегія суддів зазначає, що правова оцінка таких вимог вже наведена в постанові суду.

Щодо вимоги про визнання неправомірними дій ДСА України та ТУ ДСА України щодо ненадання відповіді на звернення позивача до Ради Суддів України, надісланою Радою Суддів листом від 30.09.07р. за №12-рс-17317/07 до ДСА України відповідно до пункту 10 частини першої статті 126 Закону України "Про судоустрій України" з приводу припинення позивачу грошових виплат як судді у відставці та іншим вимогам (а.с. 7 т.4) колегія суддів зазначає, що така вимога має бути залишена без розгляду у відповідності до ст.ст. 99, 100 КАС України, оскільки позивачем не заявлялось про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду, які б унеможливили звернення до суду з часу, коли позивач дізнався про порушення своїх прав - жовтня 2007 року по лютий 2015 року.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з Президента України та ДСА України в особі ТУ ДСА України в Дніпропетровській області (з урахуванням тих обставин, що позивач тривалий час з 01.02.2006р. безпідставно не отримує грошові виплати як суддя у відставці, виплати припинено з грубим порушенням законодавства України в розмірі 100 000 грн. по 50 000 грн. з кожного відповідача, колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи таке порушення не знайшло свого підтвердження.

Також, колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням положень ч. 4 ст. 18 КАС України справа щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України підсудна Вищому адміністративному суду України, як суду першої інстанції. Разом з тим, позивач не зазначає, якими саме діями (бездіяльністю), або рішенням Президента України було порушено його права.

У відповідності до ч.4 ст. 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому провадження в справі в цій частині підлягає закриттю згідно п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з ДСА України в особі ТУ в Дніпропетровській області, колегія суддів зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню з огляду на те, що судом не встановлено порушень з боку відповідача в частині припинення виплати щомісячного грошового утримання.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача про витребування та дослідження всіх письмових доказів, що є у відповідачів, колегія суддів наголошує, що при винесенні цієї постанови, колегія суддів керується принципом офіційного з'ясування обставин справи, закріпленого у статті 11 КАС України. Разом з тим, суд спрямував судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин у справі, усуваючи із судового розгляду все, що не має значення для вирішення справи. З огляду на це, колегія суддів не вважає за доцільне витребування будь-яких додаткових доказів, оскільки має можливість розглянути справу на підставі наявних в неї доказів, з урахуванням вимог ст. 11, 70 та 71 КАС України.

Щодо вимог апеляційної скарги позивача про об'єднання в одне провадження та розгляд позовних вимог у справах, номери яких він наводив в позовах та апеляційних і касаційних скаргах до судів, колегія суддів вважає, що такі вимоги не ґрунтуються на нормах процесуального закону, оскільки у відповідності до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції та позбавлений можливості об'єднати в одне провадження справи, які знаходяться на різних стадіях розгляду та в інших судах. Це також стосується вимог апеляційної скарги щодо виключення з його трудової книжки дисциплінарного стягнення, які не були заявлені в позові.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити лише в частині оскарження постанови суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання нарахувати та сплатити вихідну допомогу при звільненні. В решті апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Щодо апеляційної скарги відповідача-2 (ТУ ДСА України в Дніпропетровській області).

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального закону.

Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача-2 щодо порушення норм матеріального права в частині висновків суду про задоволення позовних вимог щодо довічного грошового утримання. Разом з тим, відповідач-2 просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову повністю. З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, залишення частини позовних вимог без розгляду та закриття провадження в частині вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача-2 підлягає частковому задоволенню.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для часткового задоволення апеляційних скарг та скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.05.2015 р. у справі №2а-14498/10/0470 скасувати.

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області нарахувати та сплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 9 місячних заробітків судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на час звільнення 01.08.2002 року без сплати податку з урахуванням індексації по час фактичної виплати.

Залишити без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині:

- зобов'язання Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області здійснити перерахунок стажу роботи в суді з урахуванням діючого законодавства, а саме - зарахувати до стажу роботи в суді на посаді судді час виконання обов'язків народного судді, служби в армії, певний час навчання у вищому юридичному навчальному закладі, роботу на посаді помічника голови суду та консультанта, про що видати наказ;

- визнання дій Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області неправомірними щодо надання формальних та необґрунтованих відповідей в порушення Закону України "Про звернення громадян", норм Конституції України;

- визнання неправомірними дій начальника управління юстиції у Дніпропетровській області в частині відсутності в наказі про звільнення позивача нарахування вихідної допомоги як судді у відставці, зобов'язання його внести зміни в наказ від 01.08.2002 року, та чітко вказати суму належних позивачу виплат;

- визнання неправомірними дій Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо ненадання відповіді на звернення позивача до Ради Суддів України, надісланою Радою Суддів листом від 30.09.07р. за №12-рс-17317/07 до Державної судової адміністрації України відповідно до пункту 10 частини першої статті 126 Закону України "Про судоустрій України" з приводу припинення позивачу грошових виплат як судді у відставці та іншим вимогам.

Провадження в справі в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди з Президента України закрити.

В решті позову - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України упродовж двадцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун