Справа № 826/23789/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 лютого 2016 року № 826/23789/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Головного територіального управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення, заступника начальника управління фінансового та матеріально технічного забезпечення, Р.П. Лапанашвілі, від 18.09.2015 року про відмову у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі п'яти тисяч гривень.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликалась на те, що відповідачем всупереч рішення суду допущено протиправну бездіяльність щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплату останній середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, з огляду про що позов просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, оскільки рішенням суду по справі №826/18818/14 встановлено конкретний проміжок часу, який є вимушеним прогулом, а саме: з 01.11.2014 по 22.01.2015, вимоги про стягнення з відповідача коштів з 23.01.2015 по 02.07.2015 є необґрунтованими, а відтак у задоволенні позову просив відмовити.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 28.12.2011 р. № 2838/03 позивача було призначено на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом № 1293/03 від 01 липня 2013 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста третього сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом № 2839 від 19 грудня 2013 року, позивачу присвоєно 12 (дванадцятий) ранг державного службовця.

Наказом № 2411/03 від 13 жовтня 2014 року позивача переведено на посаду головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом Головного управління юстиції у м. Києві № 2646/03 від 31 жовтня 2014 року, позивача було звільнено із займаної посади з 03 листопада 2014 року за порушення присяги державного службовця, на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року у справі № 826/18818/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, стягнення моральної шкоди задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу» протиправним. Скасовано Наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 31 жовтня 2014 року №2646/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1.». Визнано протиправними дії Головного управління юстиції у м. Києві з вчинення запису № 17 від 03 листопада 2014 року у трудовій книжці ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби 1 Уловного управління юстиції у м. Києві з 01 листопада 2014 року. Стягнуто з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 22 січня 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду міста Києва від 16 квітня 2015 року у справі № 826/18818/14, апеляційну скаргу ГУЮ у м. Києві залишено без задоволення, а Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 січня 2015 року - без змін.

В подальшому, 03.02.2015 року, позивач письмово звернулась до відповідача з проханням добровільно виконати вищевказане рішення суду.

За результатами розгляду заяви позивача, листом № 5/33/2374 від 05.03.2015 року, відповідач відмовив ОСОБА_1 у поновленні на посаді та стягненні коштів.

В подальшому, на виконання постанови відкрито виконавче провадження ВП 46724818, за виконавчим листом виданим по справі № 826/18818/14.

02 липня 2015 року наказом за № 1524/03 скасовано Наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 31 жовтня 2014 року № 2646/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_1.» та поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Позивач вказувала, що незважаючи на звернення рішення суду по справі №826/18818/14 в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2014 року по 22 січня 2015 року, в частині стягнення за місяць, відповідачем порушено приписи ст. 236 Кодексу законів про працю, що і обумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 2 ст. 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1).

Як встановлено положеннями статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною п'ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Разом з тим, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України, встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Разом з тим, згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу (п. 34 згаданої постанови).

Однак, матеріали справи свідчать, що відповідач допустив затримку виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі ОСОБА_1, а саме з часу винесення рішення по справі № 826/18818/14, тобто з 23.02.2015 року по дату видання наказу про поновлення на роботі, тобто до 02.07.2015 року, що порушенням імперативних приписів чинного законодавства України.

Так, враховуючи беззаперечне право працівника на працю та її оплату, працівник має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з моменту прийняття судового рішення про його поновлення (у разі допущення негайного виконання) до дня видання відповідного наказу про поновлення на посаді.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23.06.2015 по справі № 21-63а15.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасувати рішення від 18.09.2015 року про відмову у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року та стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року.

Водночас, позовна вимога про зобов'язання відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5 та від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням вище викладених норм та з'ясованих обставин суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна їй відповідачем моральна шкода. Позивачем не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, тому суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення із відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги частково обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 11, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення, заступника начальника управління фінансового та матеріально технічного забезпечення, Р.П. Лапанашвілі, від 18.09.2015 року про відмову у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року.

Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1, середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 липня 2015 року;

В решті позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур