Справа № 813/3351/14
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" лютого 2016 р. м. Київ К/800/52323/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Білуги С.В.,

Загороднього А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановила:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника бойових дій, від 14 лютого 2014 року (протокол №2) щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій. Зобов`язано комісію Львівського обласного військового комісаріату з розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу учасника бойових дій, надати позивачу статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

У касаційній скарзі Львівський обласний військовий комісаріат просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а за справою постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені доводи в касаційній скарзі та рішення судів щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 28 січня 2014 року позивач звернувся до Самбірського об`єднаного (міського) районного військового комісаріату із заявою, в якій просив розглянути його документи на комісії щодо надання йому статусу учасника бойових дій та видати відповідне посвідчення.

29 січня 2014 року зазначена заява разом із долученими до неї документами була направлена до Львівського обласного військового комісаріату для прийняття відповідного рішення.

14 лютого 2014 року комісією Львівського обласного військового комісаріату було прийнято рішення, яким відмовлено у встановленні статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що пред`явлені ним документи не відображають факту безпосередньої участі заявника у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що ОСОБА_1 має право на отримання статусу учасника бойових дій, оскільки приймав участь у виконанні інтернаціонального обов`язку на території острова Куба у період, коли там велись бойові дії. Відмова відповідача у встановлені позивачеві статусу учасника бойових дій не ґрунтується на законі та є протиправною.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасниками бойових дій визнаються, зокрема, учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08 лютого 1994 року №63 затверджено Перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно зазначеного Переліку острів Куба віднесений до держав, на території яких в період з липня 1962 року по листопад 1963 року проходили бойові дії.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно архівної довідки Федерального бюджетного закладу Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації від 11 квітня 2012 року №4/77679 ОСОБА_1 походив службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 з 23 вересня 1962 року по 26 грудня 1962 року на посаді командира відділення-старшого механіка, в званні «сержант надстрокової служби». Дана частина, сформована для виконання спеціального завдання і направлена за кордон 23 вересня 1962 року, перебувала за кордоном до 08 січня 1963 року. Крім того, військова частина НОМЕР_1 , згідно даної архівної довідки, перебуває в переліку з`єднань та військових частин ВС СРСР, що приймали участь в військово-стратегічній операції «Анадир» в період Карибської кризи (01 липня 1962 року по 30 листопада 1963 року).

Разом з тим, архівною довідкою Федерального бюджетного закладу Центрального архіву Міністерства оборони Російської Федерації від 21 червня 2012 року №4/69680 підтверджено проходження позивачем служби в військовій частині НОМЕР_1 з 19 вересня 1962 року по 09 січня 1963 року у військовому званні «молодший сержант» надстрокової служби на посаді командира відділення-старшого механіка. Цією довідкою також визначено, що військова частина НОМЕР_1 перебуває в списку з`єднань, військових частин та організацій ВС СРСР, що приймали участь в військово-стратегічній операції «Анадир» в період Карибської кризи (01 липня 1962 року по 30 листопада 1963 року).

Приналежність вказаних довідок, а також військового квитка саме позивачу встановлена разом рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2014 року у справі №452/1595/14-ц, яке набрало законної сили.

Для підтвердження своєї безпосередньої участі в бойовому завданні, що полягало у забезпеченні бойової діяльності військ (складання, ремонт та забезпечення належної роботи військової авіаційної техніки, бойове чергування), позивачем також було надано: військовий квиток, посвідчення до медалі « 50 років військово-стратегічної операції «Анадир», почесну грамоту за мужність і високий професіоналізм проявлені при виконанні завдань воєнної стратегічної операції «Анадир», облікову картку до військового білету.

Судами також було взято до уваги покази свідка ОСОБА_2 , який зазначив про те, що позивач особисто ніс бойове чергування та приймав участь у виконанні бойового завдання військової частини НОМЕР_1 під час військової операції «Анадир» на острові Куба.

Водночас, за приписами Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» обов`язковою умовою для надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту участі особи у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ на території острова Куба у зазначений вище період.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 вересня 2014 року у справі №21-137а14.

Разом з тим, відповідно до пунктів 5 та 7 Положення про комісії для розгляду питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 08 квітня 2009 року №158, (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у своїй діяльності Комісії керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства оборони України та цим Положенням; на Комісії військового комісаріату Автономної Республіки Крим, обласних та Київського міського військових комісаріатів покладається вирішення питань про визначення учасників бойових дій відповідно до статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з числа осіб, звільнених зі Збройних Сил, колишніх партизанів та підпільників - за місцем їх реєстрації.

Пунктом 10 цього Положення передбачено, що за відсутності через незалежні від заявника причини необхідних документів, які підтверджують його право на отримання статусу учасника бойових дій, дозволяється брати до уваги показання свідків (не менше двох), які в період, що потребує підтвердження, проходили військову службу чи працювали разом із заявником.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів першої та апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі, не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах вищезазначених норм матеріального права.

Колегія суддів встановила, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач брав особисту участь у бойових діях або в забезпеченні бойової діяльності військ, крім того, надані ОСОБА_1 архівні довідки не містить зазначених відомостей. Поряд з цим, в цих довідках містяться суперечливі відомості щодо періоду проходження позивачем військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .

Також на розгляд комісії Львівського обласного військового комісаріату з розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу учасника бойових дій, позивачем було представлено свідчення лише одного свідка ОСОБА_2 , що суперечить вимогам пункту 10 Положення про комісії для розгляду питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України.

Проте суди на ці обставини уваги не звернули. В свою ж чергу, з`ясування вищенаведених обставин має істотне значення для правильного вирішення спору.

Крім того, задовольнивши позовні вимоги та, зобов`язавши комісію Львівського обласного військового комісаріату з розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу учасника бойових дій, надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка, суд першої інстанції вийшов за межі своєї компетенції при вирішенні спору та втрутився в дискреційні повноваження цього органу державної влади, що є неприпустимим.

Отже, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення у даній справі, суди першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі дослідили обставини, які мають значення для справи та не дали їм юридичну оцінку. За наведених прогалин судові рішення не можна визнати законними та обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вказані порушення норм матеріального та процесуального права не можуть бути усунені судом касаційної інстанції, що відповідно до вимог частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 червня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий М.М. Заїка

Судді С.В. Білуга

А.Ф. Загородній