Справа № 803/47/16
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Справа № 803/47/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання - Шаблій Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області (далі - ГУ МВС України у Луганській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 6 листопада 2015 року №401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення, зобов'язання працевлаштувати ОСОБА_1 в Національну поліцію, шляхом видання наказу про прийняття на службу до Головного управління Національної поліції в Луганській області на посаду рівнозначну, вищу або нижчу щодо посади, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції з одночасним присвоєнням спеціального звання старший лейтенант поліції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неправомірно наказом від 6 листопада 2015 року №401 о/с «По особовому складу» звільнив позивача у запас Збройних Сил. Вважає, що правові підстави для її звільнення, без обов'язкового працевлаштування - відсутні, а тому, у відповідності до вимог чинного законодавства, вона повинна бути прийнята на службу до поліції та призначена на посаду слідчого, з одночасним присвоєнням спеціального звання згідно із статтею 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію».

Представник відповідача в поданих суду письмових запереченнях проти адміністративного позову від 23 лютого 2016 року № 75/80 пред'явлені позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства. З наведених підстав просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач 25 лютого 2016 року подала заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання 9 лютого 2016 року на розгляд справи не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду надійшло клопотання від 9 лютого 2016 року за №75/56 про зупинення провадження у справі, у зв'язку із необхідністю підготувати витребуванні судом документи та заперечення по справі.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року провадження у справі №803/47/16 було зупинено до 22 лютого 2016 року.

Ухвалою суду від 25 лютого 2016 року провадження в справі було поновлено та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання 25 лютого 2016 року відповідач повторно не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи та не подав суду заяви про розгляд справи за його відсутності. На адресу суду надійшло клопотання від 23 лютого 2016 року за 75/81 про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю направити представника у судове засідання. Доказів в підтвердження заявленого клопотання відповідачем не надано.

Клопотання відповідача судом не задоволено, оскільки про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. Разом з тим, суд зазначає, що надання повноважень на представництво інтересів сторони в процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб. Крім того, Кодекс адміністративного судочинства України не містить вимог щодо фахової приналежності осіб, які можуть представляти інтереси сторін в суді. А тому неможливість явки в судове засідання конкретного представника не є правовою підставою для відкладення розгляду справи. Неявка відповідача в судове засідання без поважних причин, заявлення потворних клопотань про відкладення розгляду справи, суд розцінює як зумисне затягування судового процесу, що в даному випадку є порушення приписів статей 49, 51 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно обов'язку сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби розглядаються та вирішуються протягом розумного строку, але не більше двадцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, повторне неприбуття відповідача в судове засідання та ненадходження від останнього заяви про розгляд справи за його відсутності, а також те, що заявлення відповідачем потворних клопотань про відкладення розгляду справи позбавляє суд можливості розглянути справу протягом розумного строку, суд вважає можливим вирішення справи на підставі наявних в ній доказів.

У відповідності до статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України справу вирішено у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов частково з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 наказом від 1 липня 2010 року № 290 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ та призначена на посаду слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області.

Наказом від 31 серпня 2012 року № 291 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 30 серпня 2012 року по 26 червня 2015 року.

Наказом від 19 серпня 2015 року № 291 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку з 27 червня 2015 року по 26 червня 2016 року.

Відповідно до довідки від 20 жовтня 2014 року № 75000004 про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, з 1 червня 2014 року ОСОБА_1 з сином тимчасово проживала за адресою: АДРЕСА_1. 5 січня 2016 року позивач змінила фактичне місце проживання, і, згідно із довідкою від 20 жовтня 2014 року № 75000004 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тепер зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 6 листопада 2015 року № 401 о/с «По особовому складу», згідно із пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з 6 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області (під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 4-х річного віку).

Правовою підставою для звільнення позивача став Закон України «Про Національну поліцію», який набув чинності 7 листопада 2015 року.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1; ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Згідно із додатками 1, 2 до зазначеної постанови утворено Головне управління Національної поліції у Луганській області та ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області.

2 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію». Даний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114).

Пунктом 10 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, відповідно до пункту 17 Положення №114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що ГУ МВС України у Луганській області були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам статті 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ ГУ МВС України у Луганській області від 6 листопада 2015 року № 401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, є протиправним і підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання працевлаштувати ОСОБА_1 в Національну поліцію, шляхом видання наказу про прийняття на службу до ГУ Національної поліції в Луганській області на посаду рівнозначну, вищу або нижчу щодо посади, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції з одночасним присвоєнням спеціального звання старший лейтенант поліції, суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу.

Стаття 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначає, що діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що Національна поліція є самостійним центральним органом виконавчої влади і не входить до структури Міністерства внутрішніх справ України.

З наведених підстав, суд дійшов висновку, що позов в частині зобов'язання працевлаштувати ОСОБА_1 в Національну поліцію, шляхом видання наказу про прийняття на службу до ГУ Національної поліції в Луганській області на посаду рівнозначну, вищу або нижчу щодо посади, яку вона обіймала під час проходження служби в міліції з одночасним присвоєнням спеціального звання старший лейтенант поліції до задоволення не підлягає

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач належними та допустимими доказами не довів правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ, тому, виходячи із наданих статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення в частині визнання протиправним та скасування наказу від 6 листопада 2015 року №401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади та поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу ГУ МВС України у Луганській області, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді слід звернути до негайного виконання.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 128, 162, 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», Кодексу законів про працю України, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області від 6 листопада 2015 року за №401 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділу Свердловського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області з 6 листопада 2015 року.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 1 березня 2016 року.