Справа № 815/66/16
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/66/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Бойко О.Я.;

за участі:

секретаря судового засідання - Белінського Г.В.;

представника позивача - Радолова В.Г. (за довіреністю);

представників відповідача - Клепикова М.С., Кисельова Д.Д (за довіреністю),

відповідач Державний реєстратор Южалкін І.В. - не з'явився ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіна Івана Сергійовича про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов'язати вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Южалкіна Івана Сергійовичав в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 27417989 від 23 грудня 2015 року за заявою Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» що, подана 17 грудня 2015 року;

-зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву, прийняту 17 грудня 2015 року за реєстраційним номером 14920173.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

Підставою для звернення позивача до державного реєстратора, став Договір про встановлення сервітуту № 56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014, який укладено між ДП «ІЗМ МТП» і Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства адміністрація морських портів України. Відповідно до Додатку № 1 до договору зміст сервітуту полягає у наданні Сервітуаром Сервітуарію права користування причалами порту №№4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26.

17.12.2015 року за реєстраційним номером 14920173 представник Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права користування (сервітут) на споруду (причал 6) що, розташований в Одеській області, м. Ізмаїл, вул. Портова, 16.

23.12.2015 року державний реєстратор Южалкін І.С. прийняв рішення № 27417989 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на заявлене позивачем нерухоме майно.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представники відповідача Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях. Зазначивши зокрема, що державна реєстрація господарського відання за Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» виникла лише 28.05.2015року, а договір про встановлення сервітуту украдений з користувачем 29.12.2014року, а не з власником до моменту виникнення господарського відання - речового права за Державним підприємством «Адміністрація морських портів України». У зв'язку з чим, рішення державного реєстратора є законним та таким, що винесене на підставі законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином на думку представників відповідача, договір № 56-П-ІЗФ-14 про встановлення сервітуту нерухомого майна від 29.12.2014 року укладений між ДП «Адміністрація морських портів України» та позивачем не є підставою для державної реєстрації права користування (сервітут) на споруду (причал 6) що, розташована в Одеській область, м. Ізмаїл, вул. Портова, 16.

Відповідач Державний реєстратор Южалкін І.С. у судове засідання призначене на 25.02.2016 року не з'явився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

29 грудня 2014 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (Сервітуар) з однієї сторони та Державним підприємством «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (Сервітуарій) укладено Договорі про встановлення сервітуту нерухомого майна №56-П-ІЗФ-14 (Надалі - договір сервітуту). Предметом договору є встановлення сервітуту нерухомого майна, а саме: обмежене платне строкове право користування Сервітуарієм майном, яке є державною власністю та знаходиться в господарському віддані Сервітуара, обліковується на окремому балансі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Зміст сервітуту полягає у наданні Сервітуаром Сервітуарію права користування Обєктом сервітуту (Надалі - майно), необхідним для здійснення Сервітуарієм навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури тощо. Також зазначено, що виключний перелік майна визначено у Додатку до договору №1, що є його невід'ємною частиною (а.с.8-14).

Відповідно до Додатку №1 до Договору про встановлення сервітуту № 56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014р. сервітут, що встановлюється даним Договором, діє: на причал №№4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 (а.с.15).

17.12.2015року позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (щодо іншого речового права) про реєстрацію права користування (сервітуту) на споруду за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16 причал №6.

23.12.2015р. Державним реєстратором Южалкіним І.С. прийняте рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 27417989 (а.с.7).

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.5 ст.3 Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 6 Закону встановлено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону до повноважень органу державної реєстрації прав відноситься проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації.

Положеннями ст.15 Закону передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Статтею 4 Закону встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Тобто, суд зазначає що, право сервітуту відповідно до чинного законодавства підлягає обов'язковій державній реєстрації.

При цьому, частиною 2 ст.4 Закону визначено, що речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтями 4-1, 4-2 цього Закону.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868.

Згідно з п.8 Порядку для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заява подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.

Пунктом 36 Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п.37 Порядку №686, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, серед іншого, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Згідно з п.20 Порядку за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до п.22 Порядку державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

Згідно з п.28 Порядку Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав встановлено ч.1 ст.24 Закону, відповідно до якої у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 42 та частиною дев'ятою статті 15цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

З огляду на матеріали справи, суд дійшов висновку що, Державний реєстратор Южалкін І.С. не правомірно відмовив позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяження. Оскільки, договір про встановлення сервітуту нерухомого майна № 56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014 року набрав чинності 01 січня 2015 року і діє до 31 грудня 2015 року, а тому позивач на законних підставах звернувся з заявою про державну реєстрацію права користування (сервітут) на споруду (причал 6) що, розташований в Одеській області, м. Ізмаїл, вул. Портова, 16.

Отже, подані позивачем документи дають можливість відповідачу провести державну реєстрацію прав користування на зазначене нерухоме майно.

Таким чином, доводи відповідачів спростовуються, тим що, встановлення сервітуту нерухомого майна виникає після його державної реєстрації.

Згідно з ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 69-71, 86, 94,128, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 27417989 від 23 грудня 2015 року за заявою Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» що, подана 17 грудня 2015 року.

3.Зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву, прийняту 17 грудня 2015 року за реєстраційним номером 14920173.

4. Стягнути з Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (Ідентифікаційний код 01125815) сплачений судовий збір у розмірі 2436 (дві тисячі чотириста тридцять шість грн.),00 коп.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Ко1дексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Повний текст постанови складено 01.03.2016 року

Суддя О.Я. Бойко

.