Справа № 815/6566/15
Суддя: Милосердний М.М.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6566/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого - Милосердного М.М.,

суддів - Бітова А.І. та Ступакової І.Г.,

при секретарі - Шепель О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_3, представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - Ващіліної Неллі Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення нечинним, визнання протиправним та скасування наказу та зобов'язання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі - ГУ ДМС) України в Одеській області та уточнюючи позовні вимоги, просила визнати рішення № 445 від 15.10.2015р. нечинним; визнати протиправним та скасувати наказ Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 193 від 15.10.2015р.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відмова відповідача в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованою та незаконною.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 р. в м. Фрія, район Мбалія, Гвінея; має незакінчену вищу освіту; за віросповіданням мусульманин (суніт); за національністю гвінеєць, пуляр; рідна мова сусу, французька, розуміє російську; не заміжня.

15 лютого 2013 року ОСОБА_1 вибула з країни громадянської належності авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Рабба (Марокко), де знаходилась добу, після чого поїхала до Москви (РФ). В Росії вона затрималась на один день, очікуючи рейсу до України, та 17 лютого 2013 року прибула у Харків. До України потрапила легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1.

08 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

Згідно анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 13.10.2015р. (справа № 2015OD0318), причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів ОСОБА_1 є неможливість повернення до країни свого громадянського походження через те, що батько прагнув видати її заміж за заможного літнього чоловіка (близько сімдесяти років), який є комерсантом та вже має двох дружин. Дізнавшись про наміри батька, ОСОБА_1 втекла до свого дядька ОСОБА_4, який і купив квиток та допомагав оплачувати навчання у вищому навчальному закладі в Україні.

15 жовтня 2015 року за результатами розгляду документів щодо надання статусу біженця в Україні Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця. В обґрунтування висновку вказано, що заявником надано суперечливу інформацію, яка вказує на неправдоподібність фактів переслідування. Будь-яких погроз заявник особисто не отримувала. Після проведених інтерв'ю та анкетування не виявлено жодних ознак переслідування, а особисті відносини в родині не є підставою для звернення за захистом. Перевіркою інформації по країні походження підтверджено відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

15 жовтня 2015 року Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області видано наказ № 193 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця гр. Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа НОМЕР_2.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно. Наведені позивачем підстави для надання їй статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ч.1 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з ч.12 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Частиною 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 було надано до ГУ ДМС в Одеській області дві заяви, які частково відрізняються за змістом. Так, в першій заяві зазначено, що її дядько помер у 2014 році, а в другій йдеться про те, що зараз дядько проживає в Канаді. Також, в першій заяві вказано, що ОСОБА_1 народилась в м. Фрія, в другій зазначено, що в м. Конакрі. Як вказує відповідач, під час співбесіди та анкетування з'ясувалось, що іноземка має трьох сестер та двох братів, однак в заяві вказано, що остання має чотирьох братів та двох сестер.

При цьому, в обох заявах вказано, що в Україну ОСОБА_1 прибула з метою навчання та отримати вищу освіту. Також, позивач зазначала, що приїхала в Україну, оскільки країна є демократичною та стабільною.

Як було з'ясовано відповідачем та встановлено судом першої інстанції, старша сестра позивачки Ненет одружена за чоловіком одного віку з нею, а тому твердження ОСОБА_1, що батько змушував її одружитись з літнім заможним чоловіком є неправдоподібними.

З аналізу особової справи та свідчень ОСОБА_1 встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань вона взагалі не отримувала. Крім того, матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Отже, надана ОСОБА_1 інформація про причини виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано та не доведено жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові щодо існування на теперішній час небезпеки, яка їй загрожує в країні громадянського походження, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надала переконливих пояснень та доказів щодо можливого його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази чи документи, які б підтвердили факт переслідування громадянина Гвінеї ОСОБА_1 за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для надання позивачу статусу біженця.

З огляду на наведені правові норми та встановлені судом обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість і законність висновків щодо правильності оскаржуваного рішення відповідача, оскільки заява скаржника про надання статусу біженця в Україні вирішена з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини. Цим рішенням обґрунтовано відмовлено в наданні статусу біженця, оскільки позивач не надала цілком обґрунтованих побоювань особистої небезпеки та переслідувань на батьківщині.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Також, колегія суддів не може взяти до уваги лист батька ОСОБА_1, оскільки лист належним чином не завірений, а також конкретно не відомо, яким чином позивач його отримала.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 2 березня 2016 року.

Головуючий: М.М. Милосердний

Судді: А.І.Бітов

І.Г.Ступакова