Справа № 802/4171/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

18 лютого 2016 р. Справа № 802/4171/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни

суддів: Дончика Віталія Володимировича,

Слободонюка Михайла Васильовича

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Іванова Юрія Віталійовича

представника третьої особи: Павич Ольги Сергіївни

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_2

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці

про: визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 38900056 від 02.12.2015 року

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.12.2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжовим М.В. безпідставно прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 38900056 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013р. На думку позивача, приймаючи вказане рішення відповідач не врахував того факту, що рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013р. в частині зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалених на його користь, залишилось не виконаним.

Вважаючи рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013р. виконаним лише частково, ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:

визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого провадження № 38900056 від 02.12.2015 року;

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 38900056 від 02.12.2015 року.

Ухвалою суду від 05.01.2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці.

У судовому засіданні 15.01.2016 року усною ухвалою суду, із занесенням до журналу судових засідання, замінено первинного відповідача - відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на належного відповідача - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Ухвалою суду від 16.02.2016 року задоволено заяву позивача та залишено без розгляду адміністративний позов в частині позовних вимог про визнання протиправними дій Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого провадження № 38900056 від 02.12.2015 року.

В судовому засіданні позивач та його повноважний представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та, посилаючись на обставини, викладені в позові та свої усні пояснення, просили суд адміністративний позов задовольнити повністю.

Згідно з поданими письмовими запереченнями від 21.01.2015 року (Вхід. № 1076 від 21.01.2016р.), відповідач щодо заявленого позову заперечує повністю, вважаючи свої дії такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Представник відповідача у судовому засіданні зазначену в письмових запереченнях позицію підтримав та просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позицію відповідача та просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 16.02.2010р. адміністративний позов ОСОБА_2 до управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці про визнання дій неправомірними, зобов'язання провести перерахунок та призначити пенсію із послідуючим перерахунком - задоволено частково (адміністративна справа № 2-а-636/10). Зокрема, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці щодо відмови ОСОБА_2 у перерахунку його пенсії у відповідності до вимог ст. ст. 50,54 , 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці провести перерахунок та призначити основну та додаткову пенсії ОСОБА_2 відповідно до ст. ст. 50, 54, 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі не менше шести мінімальних пенсій за віком, з дня припинення виплати у належному розмірі та виплати різницю між нараховано та виплаченою раніше пенсією.

22.06.2010р. рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.06.2010р. постанову суду першої інстанції змінено та доповнено абзацом третім, яким зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці здійснити з 01.12.2009р. перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. ст. 50, 54. 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (а.с. 69-71).

В подальшому, Рішенням Європейського Суду з прав людини від 20.06.2013р. у справі "Цибулько та інші проти України", де одним із позивачів є ОСОБА_2, постановлено, що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу, а також зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (а.с. 31-48).

16 липня 2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 38900056 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013р. на користь ОСОБА_2

Зі змісту вказаної постанови про відкриття виконавчого провадження слідує, що боржником визначено державу, стягувачем - ОСОБА_2, у резолютивній частині постанови викладено резолютивну частину рішення Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року.

02.12.2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 38900056 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини № 65656/11 від 20.06.2013р. року в зв`язку з його фактичним виконання у повному обсязі.

Однак, позивач вважає, що рішення Європейського суду з прав людини від 20.06.2013р. виконано не у повному обсязі, у зв'язку з чим, звернувся до суду з метою захисту своїх прав та законних інтересів.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з того, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження".

Зокрема, статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписами ч.ч. 1, 4 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Положення ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначають, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", що визначено п. 9 ч. 2 ст. 17 вказаного Закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі:

1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду;

2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;

3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;

3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; Частину першу статті 49 доповнено новим пунктом 3-1 згідно із Законом N 78-VIII ( 78-19 ) від 28.12.2014 \

4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;

6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;

7) визнання боржника банкрутом;

8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;

9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;

10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;

11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону;

12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;

13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;

14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" ( 3319-17 ) заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Згідно із частиною 3 статті 49 зазначеного вище Закону про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції ( 995_004 ), резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Як слідує з постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.12.2015 року (т.1 а.с. 323) підставою для його закінчення стали наступні обставини. Так, на думку головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Єжова М.В., рішення суду виконано фактично у повному обсязі згідно із виконавчим документом. На користь позивача стягнуто 21055 грн. 16 коп. (еквівалент 2000 євро) справедливої сатисфакції та пеню у розмірі 11 грн. 50 коп. та 171 грн. 86 коп. за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини, платіжним дорученням від 03.09.2015 року перерахована заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 2846 грн. 90 коп. Крім того, зазначено, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Великода проти України" викладена нова позиція Суду щодо таких справ.

Однак, суд не погоджується з такою позицією, оскільки в матеріалах справи є вимога державного виконавця № 893/02.2-27/3 (т. 2 а.с. 8), датована 09.02.2016, з якої слідує, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області продовжується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці по справі № 2-а-636/2010 від 16.02.2010р. про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Вінниці здійснити з 01.12.2009р. перерахунок та виплату ОСОБА_2 пенсії по інвалідності у розмірі шести мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. ст. 50, 54. 67 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

А тому, суд не може погодитись з твердженням відповідача, що рішення Європейського суду виконано у повному обсязі, оскільки зазначена вище обставина стверджує протилежне.

Суд критично оцінює пояснення представника відповідача про те, що на виконанні у відповідача знаходилась частина рішення щодо стягнення на користь ОСОБА_2 справедливої сатисфакції виходячи з наступного. Як слідує з постанови про відкриття виконавчого провадження від 16.07.2013 року (т. 1 а.с. 104) виконавче провадження відкрито з виконання рішення Європейського суду з прав людини №65656/11 від 20.06.2013 року в цілому, а не в частині стягнення сатисфакції, як про це стверджує представник відповідача.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем 25.03.2014 року вже приймалась постанова про закінчення виконавчого провадження, яка в подальшому була оскаржена позивачем до Вінницького окружного адміністративного суду. Постановою суду від 20 червня 2014 року в адміністративній справі №802/1973/14-а позов ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправною та скасування постанови задоволено повністю; визнано протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжова М.В. щодо закінчення виконавчого провадження; визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №3890056 від 25.03.2014 року. Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.08.2014 року.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 вересня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної виконавчої служби на вказані рішення судів попередніх інстанцій.

З тексту постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 20 червня 2014 року слідує, що під час судового розгляду справи судом встановлено, що на адресу позивача від управління відділу призначення пенсій управління ПФУ в м. Вінниці надійшов лист, яким повідомлено, що вказаний орган законодавчо не наділений функціями щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Цибулько та інші проти України". Окрім того, листом від 22.01.2014р. №1/М-1 управлінням Пенсійного фонду ОСОБА_2 повідомлено, що вказані виплати проводяться виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету України та Пенсійного фонду України на 2012 та 2013 роки, тому на момент закінчення виконавчого провадження кошти виплачено.

Разом з тим, 12.06.2014р. державним виконавцем сформовано вимогу за № 700/11-В, у якій зазначено, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюється державною, та зобов'язано управління Пенсійного фонду України повідомити про повне чи часткове виконання рішення національного суду, яке відповідно до рішення Європейського суду з прав людини повинно бути виконано в повному обсязі до 20.09.2013р.

З вище наведених обставин слідує, що на момент звернення до суду з позовом, зазначене рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.2014р. виконано не було.

Таким чином, суд, під час судового розгляду справи №802/1973/14-а, дійшов висновку про наявність порушень з боку відповідача, оскільки державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.03.2014р. вимоги Закону України "Про виконавче провадження" не дотримано, та не вжито всіх можливих та необхідних заходів спрямованих на виконання в повному обсязі рішення суду.

Частиною першою статті 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, після відновлення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Цибулько та інші проти України" виконавцем вживались заходи щодо виконання рішення національного суду. А саме, на адреси Пенсійного фонду України та управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області надсилались вимоги державного виконавця: 207/11-В від 24.03.2015 (т. 1. а.с. 299), № 207-11 від 04.06.2015 (т. 1 а.с. 311), № 15-207/11 від 08.07.2015 (т. 1 а.с. 313), № 15-207/11-1 від 17.11.2015 (т. 1 а.с. 316).

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність порушень з боку відповідача, оскільки державним виконавцем при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження від 02.12.2015р. вимоги Закону України "Про виконавче провадження" не дотримано, та не вжито всіх можливих та необхідних заходів спрямованих на виконання в повному обсязі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів виходить з того, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що передбачено ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що передбачає ч.2 зазначеної норми Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Мотивація та докази, надані позивачем, дають суду підстави для постановлення висновків, які спростовують доводи відповідача, та встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача.

Таким чином, надавши правову оцінку всім обставинам справи, які знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, доводяться як показаннями сторін так і матеріалами справи, суд з метою захисту прав та інтересів позивача, в узгодження з вимогами статті 162 КАС України, вважає, що позов слід задовольнити повністю.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП № 38900056 від 02.12.2015 року.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Поліщук Ірина Миколаївна

Судді Дончик Віталій Володимирович

Слободонюк Михайло Васильович