Справа № 810/386/16
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

810/386/16

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2016 року 810/386/16

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Балаклицького А.І., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Електроніка"

до

Ірпінської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача про порушення вимог податкового законодавства є необґрунтованими, оскільки підприємством у відповідності до вимог чинного законодавства і на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів та податкових накладних сформовано податковий кредит. Проте, як стверджує позивач, податковий орган дійшов помилкового висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами та неправомірно нарахував грошові зобов’язання по податку на додану вартість. Позивач зазначає, що податковому органу було надано усі первинні документи, які підтверджують реальність господарських операцій. Крім того, позивач звертав увагу на те, що не може нести відповідальність за можливі дії інших суб’єктів господарювання та/або його керівних органів. За наведених обставин, висновки, викладені в акті перевірки, на думку позивача є необґрунтованими, а прийняте за результатами розгляду акту перевірки податкове повідомлення-рішення підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування заперечень вказав, що оскаржуване рішення прийнято з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. Звертав увагу суду, що у ході перевірки позивача були виявлені обставини, які дають підстави вважати, що господарські операції позивача з контрагентами вчинено виключно з мотивів мінімізації податкових зобов’язань. Зокрема, за наявною у податкового органу інформацією контрагенти позивача не мають відповідних адміністративно-господарських засобів для виконання укладених договорів. Наголошував на тому, що документами, наданими до перевірки, не підтверджується факт отримання і подальшого використання придбаних у контрагентів товарів.

У судове засідання, призначене на 16.02.2016, з’явились представники сторін.

До початку розгляду справи по суті представник позивача звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження.

Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з’ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нік-Електроніка" (ідентифікаційний код 33401202) зареєстроване в якості юридичної особи 08.04.2005 та здійснює господарську діяльність пов'язану, зокрема, з виробництвом інструментів і обладнання для вимірювання, дослідження та навігації, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

В липні 2015 року посадовими особами Ірпінської об’єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на підставі п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 Податкового кодексу України та відповідно до наказу від 27.07.2015 №677 проведена документальна позапланова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Електроніка" з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентом-постачальником ТОВ "Ракета Пластік" (код ЄДРПОУ 39193314) та контрагентами-покупцями за період з 01.01.2015 по 31.01.2015, ТОВ "Лекес Груп" (код ЄДРПОУ 39611136) та з ТОВ "М.В.І. Консалт" (код ЄДРПОУ 39610970) за період з 01.02.2015 по 31.03.2015, з ТОВ "Сканті" (код ЄДРПОУ 33296814) за період з 01.04.2015 по 30.04.2015.

Такі висновки податковий орган пов’язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між ТОВ "Нік-Електорінка" та ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті".

На думку перевіряючих, контрагенти позивача взагалі не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій з поставки товарів.

В обґрунтування правомірності таких висновків податковий орган в Акті перевірки зазначив наступне.

При проведенні аналізу господарських операцій позивача з ТОВ "Лекес Груп" податковим органом використано дані ІС "Податковий блок", згідно з якими встановлено, що ТОВ "Лекес Груп" знаходиться на обліку в ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, основний вид діяльності - оптова торгівля фруктами та овочами, свідоцтво платника ПДВ діюче, згідно даних звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року чисельність працюючих становить 1 особа (директор), згідно поданої податкової звітності вказаним підприємством встановлено відсутність основних засобів.

Також, податковим органом було встановлено, що основним постачальником ТОВ "Лекес Груп" у лютому, березні 2015 року було ТОВ "Аневир", основним видом діяльності якого є оптова торгівля фруктами і овочами, згідно даних звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року чисельність працюючих становить 1 особа (директор). Так, згідно аналізу бази даних Єдиний реєстр податкових накладних податковим органом встановлено, що ТОВ "Аневир" зареєстровано податкові накладні виписані на адресу ТОВ "Лекес Груп" з номенклатурою товару: плата, вимірювальний трансформатор струму, витратомірна ділянка, дріт для пломбування, втулка-гайка, літієва батарея, колодки. При цьому, як зазначено в Акті перевірки, імпортування та придбання на території України вищезазначеного товару протягом лютого, березня 2015 року не відбувалося.

Крім того, Ірпінською ОДПІ використано податкову інформацію ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області №347/10-13-22-05/39611052 від 03.06.2015 щодо спектру фінансово-господарської діяльності ТОВ "Аневир" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями за період з 01.02.2015 по 30.04.2015 та №348/10-13-22-05/39611136 від 03.06.2015 щодо спектру фінансово-господарської діяльності ТОВ "Лекес Груп" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями за період з 01.02.2015 по 30.04.2015, в яких зроблено висновок про невідповідність придбаного та реалізованого товару та встановлено відсутність фактів реального здійснення господарських операцій з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями.

Враховуючи зазначене, податковим органом зроблено висновок про те, що ТОВ "Аневир" та ТОВ "Лекес Груп" здійснювали діяльність спрямовану на здійснення операцій, пов’язаних з наданням податкової вигоди третім особам, внаслідок чого позивачу зменшено податковий кредит по господарським операціям із ТОВ "Лекес Груп" на суму ПДВ 2983605,73 грн.

Податковим органом при проведенні аналізу господарських операцій позивача з ТОВ "М.В.І. Консалт" використано дані ІС "Податковий блок", згідно з якими встановлено, що ТОВ "М.В.І. Консалт" знаходиться на обліку в ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області, основний вид діяльності - оптова торгівля фруктами та овочами, свідоцтво платника ПДВ діюче, згідно даних звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року чисельність працюючих становить 1 особа (директор), згідно поданої податкової звітності вказаним підприємством встановлено відсутність основних засобів.

Також, податковим органом було встановлено, що основним постачальником ТОВ "М.В.І. Консалт" в березні 2015 року було ТОВ "Герместоргкомпані", основним видом діяльності якого є діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту, форма звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року та декларація з ПДВ за березень 2015 року до ДПІ не подана.

Так, згідно аналізу бази даних Єдиний реєстр податкових накладних податковим органом встановлено, що ТОВ "Герместоргкомпані" зареєстровано податкові накладні виписані на адресу ТОВ "М.В.І. Консалт" з номенклатурою товару: піддони з термообробкою, євро піддони, плати, акумулятори універсальні, батарейки, ігровий маніпулятор, навушники, колодки в зборі з трансформатором, мікросхеми, радіоприймачі, насоси, повітряні інжектори. При цьому, як зазначено в Акті перевірки, імпортування та придбання на території України вищезазначеного товару протягом березня 2015 року не відбувалося.

Крім того, Ірпінською ОДПІ використано податкову інформацію ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області №364/22-04/39610970 від 02.06.2015, №346/10-13-22-05/39610970 від 03.06.2015 щодо спектру фінансово-господарської діяльності ТОВ "М.В.І. Консалт" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями за період березень 2015 року та квітень 2015 року, та №4163/7/10-13-22-05 від 03.06.2015 щодо спектру фінансово-господарської діяльності ТОВ "Герместоргкомпані" з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями за період з 01.02.2015 по 30.04.2015, в яких зроблено висновок про невідповідність придбаного та реалізованого товару та встановлено відсутність фактів реального здійснення господарських операцій з контрагентами-постачальниками та з контрагентами-покупцями.

Враховуючи зазначене, податковим органом зроблено висновок про те, що ТОВ "М.В.І. Консалт" та ТОВ "Герместоргкомпані" здійснювали діяльність спрямовану на здійснення операцій, пов’язаних з наданням податкової вигоди третім особам, внаслідок чого позивачу зменшено податковий кредит по господарським операціям із ТОВ "М.В.І. Консалт" на суму ПДВ 666666,33 грн.

При проведенні аналізу господарських операцій позивача з ТОВ "Сканті" податковим органом використано дані ІС "Податковий блок", згідно з якими встановлено, що ТОВ "Сканті" знаходиться на обліку в ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві, основний вид діяльності - оптова торгівля електронним і телекомунікаційним устаткуванням, деталями до нього, свідоцтво платника ПДВ діюче, згідно даних звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року чисельність працюючих становить 4 особи.

Також, податковим органом було встановлено, що основним постачальником ТОВ "Сканті" в квітні 2015 року було ТОВ "Пазір-ВК", основним видом діяльності якого є будівництво житлових і нежитлових будівель, свідоцтво платника ПДВ діюче, форма звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року не подана.

Так, згідно аналізу бази даних Єдиний реєстр податкових накладних податковим органом встановлено, що ТОВ "Пазір-ВК" зареєстровано податкові накладні виписані на адресу ТОВ "Сканті" з номенклатурою товару: мікросхеми, гекон, магніт неодимовий, отладочний модуль, батарейки, при цьому імпортування та придбання на території України вищезазначеного товару протягом квітня 2015 року не відбувалося.

Також, в Акті перевірки зазначено, що основним постачальником в квітні 2015 року ТОВ "Пазір-ВК" було ТОВ "Синадій-ГМ", який має стан платника - 9 "Направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням", основний вид діяльності - оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів, свідоцтво платника ПДВ діюче, форма звіту 1-ДФ за І квартал 2015 року не подана, встановлено завищення податкового кредиту в сумі 3034814,87 грн. у зв’язку з тим, що декларація з ПДВ за квітень до ДПІ не подана.

При цьому, згідно аналізу бази даних Єдиний реєстр податкових накладних податковим органом встановлено, що ТОВ "Синадій-ГМ" зареєстровано податкові накладні виписані на адресу ТОВ "Пазір-ВК" з номенклатурою товару: монтаж та ремонт трекера, налаштування програмного забезпечення АвтоГРАФ, монтаж протипожежної системи на об’єкті будівництва, монтаж слабкострумних мереж на об’єкті, технічне обслуговування підсистеми охоронно-тривожної сигналізації, комплекс робіт з пусконалагоджувальних робіт ПТЗ.

Таким чином, право позивача на формування податкового кредиту поставлено виключно у залежність від добросовісності ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" та їх контрагентів, з якими позивач не перебував у будь-яких відносинах.

Інших підстав для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення відповідачем не зазначено.

У той же час, позивач вважає вказане податкове повідомлення-рішення таким, що суперечить вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив його, звернувшись із позовом до суду.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог судом встановлено, що ТОВ "Нік-Електроніка" мало господарські відносини з контрагентами ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті".

Так, між позивачем (Покупець) та ТОВ "Лекес Груп" (Постачальник) було укладено Договір поставки №14 від 09.02.2015.

Відповідно до умов даного договору постачальник зобов’язується передати у встановлений строк у власність покупця на умовах, визначених цим договором, специфікаціями до нього товар, а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються Специфікацією. У Специфікації можуть зазначатися і інші умови необхідні для поставки товару. Специфікацією може бути рахунок-фактура.

В лютому та березні 2015 року на виконання умов договору поставки №14 від 09.02.2015 ТОВ "Лекес Груп" на підставі виставлених рахунків-фактур було продано позивачу товар, що підтверджується рахунками-фактурами від 18.02.2015 №1, від 18.02.2015 №2, від 18.02.2015 №3, від 18.02.2015 №4, від 20.02.2015 №5, від 20.02.2015 №6, від 20.02.2015 №7, від 20.02.2015 №8, від 20.02.2015 №9, від 19.02.2015 №10, від 19.02.2015 №11, від 19.02.2015 №12, від 19.02.2015 №13, від 23.02.2015 №14, від 23.02.2015 №15, від 23.02.2015 №16, від 23.02.2015 №17, від 23.02.2015 №18, від 23.02.2015 №19, від 23.02.2015 №20, від 24.02.2015 №21, від 24.02.2015 №22, від 03.03.2015 №1, від 03.03.2015 №2, від 03.03.2015 №3, від 04.03.2015 №4, від 04.03.2015 №5, від 04.03.2015 №6, від 05.03.2015 №7, від 05.03.2015 №8, від 05.03.2015 №9, від 06.03.2015 №10, від 06.03.2015 №11, від 09.03.2015 №12, від 09.03.2015 №13, від 10.03.2015 №14, від 13.03.2015 №15, від 13.03.2015 №16, від 14.03.2015 №17, від 14.03.2015 №18, від 17.03.2015 №19, від 17.03.2015 №20, від 18.03.2015 №21, від 18.03.2015 №22, від 19.03.2015 №23 та видатковими накладними від 18.02.2015 №1, від 18.02.2015 №2, від 18.02.2015 №3, від 18.02.2015 №4, від 20.02.2015 №5, від 20.02.2015 №6, від 20.02.2015 №7, від 20.02.2015 №8, від 20.02.2015 №9, від 19.02.2015 №10, від 19.02.2015 №11, від 19.02.2015 №12, від 19.02.2015 №13, від 23.02.2015 №14, від 23.02.2015 №15, від 23.02.2015 №16, від 23.02.2015 №17, від 23.02.2015 №18, від 23.02.2015 №19, від 23.02.2015 №20, від 24.02.2015 №21, від 24.02.2015 №22, від 03.03.2015 №1, від 03.03.2015 №2, від 03.03.2015 №3, від 04.03.2015 №4, від 04.03.2015 №5, від 04.03.2015 №6, від 05.03.2015 №7, від 05.03.2015 №8, від 05.03.2015 №9, від 06.03.2015 №10, від 06.03.2015 №11, від 09.03.2015 №12, від 09.03.2015 №13, від 10.03.2015 №14, від 13.03.2015 №15, від 13.03.2015 №16, від 14.03.2015 №17, від 14.03.2015 №18, від 17.03.2015 №19, від 17.03.2015 №20, від 18.03.2015 №21, від 18.03.2015 №22, від 19.03.2015 №23.

Вказані рахунки-фактури та видаткові накладні були підписані посадовою особою ТОВ "Лекес Груп" та завірені печаткою цього товариства.

Транспортування придбаного у ТОВ "Лекес Груп" товару було здійснено власним автотранспортом ТОВ "Нік-Електроніка", що підтверджується подорожніми листами №834081 від 18.02.2015, №834082 від 19-20.02.2015, №730369 від 20.02.2015, Серії 01 АБТ від 23-25.02.2015, №730371 від 24.02.2015, №834083 від 23.02.2015, Серії 01 АБТ від 02-04.03.2015, №834088 від 03.03.2015, №834089 від 04.03.2015, №730378 від 05.03.2015, №730379 від 06.03.2015, №834091 від 10.03.2015, Серії 01 АБТ від 10-13.03.2015, №730383 від 13.03.2015, №834094 від 16.03.2015, №834095 від 17.03.2015, №834096 від 18.03.2015, Серії 01 АБТ від 16-18.03.2015, №730387 від 19.03.2015 та свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів ТОВ "Нік-Електроніка", належним чином копії яких наявні в матеріалах справи.

За фактом настання першої з подій (отримання товару) позивач отримав від ТОВ "Лекес Груп" податкові накладні в лютому 2015 року на загальну суму 8425719,06 грн., у т.ч. ПДВ 1404286,51 грн., та в березні 2015 року на загальну суму 9475915,17 грн., у т.ч. ПДВ 1579319,22 грн.: від 18.02.2015 №1, від 18.02.2015 №2, від 18.02.2015 №3, від 18.02.2015 №4, від 20.02.2015 №5, від 20.02.2015 №6, від 20.02.2015 №7, від 20.02.2015 №8, від 20.02.2015 №9, від 19.02.2015 №10, від 19.02.2015 №11, від 19.02.2015 №12, від 19.02.2015 №13, від 23.02.2015 №14, від 23.02.2015 №15, від 23.02.2015 №16, від 23.02.2015 №17, від 23.02.2015 №18, від 23.02.2015 №19, від 23.02.2015 №20, від 24.02.2015 №21, від 24.02.2015 №22, від 03.03.2015 №1, від 03.03.2015 №2, від 03.03.2015 №3, від 04.03.2015 №4, від 04.03.2015 №5, від 04.03.2015 №6, від 05.03.2015 №7, від 05.03.2015 №8, від 05.03.2015 №9, від 06.03.2015 №10, від 06.03.2015 №11, від 09.03.2015 №12, від 09.03.2015 №13, від 10.03.2015 №14, від 13.03.2015 №15, від 13.03.2015 №16, від 14.03.2015 №17, від 14.03.2015 №18, від 17.03.2015 №19, від 17.03.2015 №20, від 18.03.2015 №21, від 18.03.2015 №22, від 19.03.2015 №23.

Вказані податкові накладні були прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями №1, копії яких наявні в матеріалах справи.

На підставі вказаних податкових накладних позивачем було віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ за лютий 2015 року у розмірі 1404286,51 грн. та за березень 2015 року у розмірі 1579319,22 грн., яка була сплачена в ціні придбаних товарів по взаємовідносинах з ТОВ "Лекес Груп".

Також, між позивачем (Покупець) та ТОВ "М.В.І. Консалт" (Постачальник) було укладено Договір поставки №22 від 18.03.2015.

Відповідно до умов даного договору постачальник зобов’язується передати у встановлений строк у власність покупця на умовах, визначених цим договором, специфікаціями до нього товар, а покупець зобов’язується прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.2 вказаного договору загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються Специфікацією. У Специфікації можуть зазначатися і інші умови необхідні для поставки товару. Специфікацією може бути рахунок-фактура.

В березні 2015 року на виконання умов договору поставки №22 від 18.03.2015 ТОВ "М.В.І. Консалт" на підставі виставлених рахунків-фактур було продано позивачу товар, що підтверджується рахунками-фактурами від 23.03.2015 №5, від 23.03.2015 №6, від 24.03.2015 №7, від 24.03.2015 №8, від 25.03.2015 №9, від 26.03.2015 №13, від 27.03.2015 №14, від 30.03.2015 №15, від 31.03.2015 №16 та видатковими накладними від 23.03.2015 №5, від 23.03.2015 №6, від 24.03.2015 №7, від 24.03.2015 №8, від 25.03.2015 №9, від 26.03.2015 №13, від 27.03.2015 №14, від 30.03.2015 №15, від 31.03.2015 №16.

Вказані рахунки-фактури та видаткові накладні були підписані посадовою особою ТОВ "М.В.І. Консалт" та завірені печаткою цього товариства.

Транспортування придбаного у ТОВ "М.В.І. Консалт" товару було здійснено власним автотранспортом ТОВ "Нік-Електроніка", що підтверджується подорожніми листами №834098 від 23.03.2015, №730389 від 23.03.2015, Серії 01 АБТ від 24-27.03.2015, Серії 01 АБТ від 30.03.2015 - 01.04.2015 та свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів ТОВ "Нік-Електроніка", належним чином копії яких наявні в матеріалах справи.

За фактом настання першої з подій (отримання товару) позивач отримав від ТОВ "М.В.І. Консалт" податкові накладні в березні 2015 року на загальну суму 3999997,89 грн., у т.ч. ПДВ 666666,33 грн.: від 23.03.2015 №5, від 23.03.2015 №6, від 24.03.2015 №7, від 24.03.2015 №8, від 25.03.2015 №9, від 26.03.2015 №13, від 27.03.2015 №14, від 30.03.2015 №15, від 31.03.2015 №16.

Вказані податкові накладні були прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями №1, копії яких наявні в матеріалах справи.

На підставі вказаних податкових накладних позивачем було віднесено до складу податкового кредиту суму ПДВ за березень 2015 року у розмірі 666666,33 грн., яка була сплачена в ціні придбаних товарів по взаємовідносинах з ТОВ "М.В.І. Консалт".

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ "Сканті".

Так, в квітні 2015 року ТОВ "Сканті" на підставі виставлених рахунків-фактур було продано позивачу батарейки, що підтверджується рахунками-фактурами №СФ-095 від 06.04.2015, №СФ-111 від 17.04.2015, №СФ-130 від 30.04.2015 та видатковими накладними №РН-064 від 07.04.2015, №РН-074 від 20.04.2015, №РН-091 від 06.05.2015.

Вказані рахунки-фактури та видаткові накладні були підписані посадовою особою ТОВ "Сканті" та завірені печаткою цього товариства.

Отриманий товар був оплачений позивачем в безготівковій формі у повному обсязі, що підтверджується даними Акту перевірки.

Вказані податкові накладні були прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як вбачається з Акту перевірки, позивачем надавались належним чином засвідчені копії зазначених вище первинних документів, що підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо купівлі у ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" товарно-матеріальних цінностей.

У ході розгляду справи відповідач жодних заперечень щодо форми і змісту наданих позивачем письмових документів не висловив. Доказів, які б вказували на недійсність чи підробку первинних документів або їх невідповідність нормативно-правовим актам відповідач суду не надав.

Крім того, судом встановлено, що перелічені вище первинні документи містять усі необхідні реквізити, для надання їм юридичної сили, доказовості та містять достатню інформацію для розкриття змісту та обсягу вищевказаних господарських операцій.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, жодних податкових правопорушень в діях позивача відповідачем не виявлено. Надані позивачем до перевірки документи відповідачем не проаналізовано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що податковий орган в Акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності у них обов’язкових реквізитів.

В той же час, судом встановлено, що на час укладання та виконання зазначених правочинів, ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" були зареєстровані як юридичні особи та були платниками податку на додану вартість.

Також, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтва про державну реєстрацію та свідоцтва платника податку на додану вартість ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів.

Таким чином, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем господарської операції щодо купівлі у ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" товарно-матеріальних цінностей.

Як вже зазначалося судом, за наслідками розгляду матеріалів перевірки відповідач дійшов висновку про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" не були спрямовані на якісне та своєчасне виконання зобов’язань, а лише для збільшення податкового кредиту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно положення частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Для здійснення своєї господарської діяльності юридичні особи укладають договори, що за змістом є домовленістю, внаслідок якої виникають взаємні права і обов'язки. Укладення договорів купівлі-продажу, поставки товарів, надання послуг в даному випадку вже само по собі є ознакою господарської діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного Кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

В той же час, Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Водночас, суд звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно частини першої статті 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Наведену норму слід застосовувати з урахуванням того, що за змістом приписів статті 228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним.

Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідачем не надано суду доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами - ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті", недійсними у судовому порядку, як і не обґрунтовано своєї позиції, в чому саме полягає порушення публічного порядку сторонами у ході укладення та виконання спірних правочинів.

Як вбачається з Акту перевірки, на час проведення перевірки, а також станом на день розгляду справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті", пов’язаних із знищенням, пошкодженням майна, незаконним його заволодінням або пов’язаних із порушенням податкового законодавства.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, жодних податкових правопорушень у діях позивача відповідачем не виявлено.

Акт перевірки не містить посилань на те, що установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію і свідоцтва платника податку на додану вартість контрагентів позивача - ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду, як на дату укладання чи виконання договорів, так і на дату складання податкових накладних.

А відтак, судом не встановлено дефектів у юридичному статусі контрагентів позивача, отже, на момент здійснення господарських операцій і видання податкових накладних, контрагенти позивача були платниками податку на додану вартість, які зареєстровано відповідно до положень статті 183 Податкового Кодексу України.

Проте, з огляду на те, що відповідач стверджував про відсутність господарських операцій, здійснених між позивачем та ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті", з підстав відсутності реальності поставки товарів, судом досліджено дане питання та встановлено таке.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За даними матеріалів справи, позивач здійснює господарську діяльність пов'язану, зокрема, з виробництвом інструментів і обладнання для вимірювання, дослідження та навігації.

Судом встановлено, що отримані від ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" товарно-матеріальні цінності позивач використав у своїй основній господарській діяльності - виробництві контрольно-вимірювальних приборів.

Цей факт підтверджується лімітно-забірними картками про використання позивачем отриманого від ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" товару в виробництві власної продукції; специфікаціями на лічильники електричної енергії з переліком комплектуючих, які вироблялись позивачем у цей період; видатковими накладними на відвантаження цих типів лічильників електричної енергії покупцям; виписаними податковими накладними, якими підтверджується факт виникнення податкових зобов’язань у позивача при продажу цих типів лічильників електричної енергії покупцям, належним чином копії яких наявні в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи зазначене, у суду є підстави вважати, що господарські операції позивача з ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" підтверджуються необхідними документами, а зазначені вище отримані товарно-матеріальні цінності були використані позивачем у власній господарській діяльності.

Між тим, суд не бере до уваги посилання відповідача, як на обґрунтування своїх висновків, на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної економічної діяльності у контрагентів позивача, оскільки такі висновки неможливо зробити без належної перевірки діяльності суб'єкта господарювання.

Відповідно до акту перевірки позивача, податковим органом не здійснювалось належної перевірки первинно-бухгалтерських документів ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті"; не перевірялася наявність господарсько-правових стосунків з іншими суб'єктами господарювання по оренді основних засобів виробництва, складських приміщень, транспортних засобів; наявність правовідносин по зберіганню матеріальних цінностей; наявність укладених цивільно-правових угод з іншими суб’єктами господарювання щодо надання послуг або виконання робіт.

В той же час, суд критично ставиться до посилання відповідача, як на доказ правомірності своїх висновків щодо порушення позивачем податкового законодавства, на податкову інформацію щодо контрагентів позивача, якими встановлено відсутність фактів реального здійснення господарських операцій ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт" з контрагентами.

Поряд із вказаним суд звертає увагу, що зі змісту вказаної податкової інформації вбачається, що предметом перевірок були господарські відносини ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт" із їх контрагентами. Будь-яких обґрунтованих та логічних пояснень з приводу взаємозв’язку господарських операцій, що викликають сумніви податкового органу щодо їх реальності із господарськими операціями, які було досліджено у ході перевірки контрагентів позивача щодо тотожності предмету господарських відносин у вказаних підприємств та їх зв’язку із виконанням зобов’язань перед позивачем податковим органом не наведено.

Суд звертає увагу на те, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім того, будь-яка неправомірна діяльність контрагентів (наприклад, їх "фіктивність", відносини з іншими контрагентами) не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відтак, вищевказана податкова інформація щодо контрагентів позивача не є належним та допустимим доказом у справі, а висновки про відсутність умов у ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт" для здійснення фінансово-господарської діяльності зроблені на підставі службової інформації, що є недостатньою для визнання угод, укладених із позивачем, такими, що не спричинили реальних юридичних наслідків.

Таким чином, твердження відповідача, що діяльність контрагентів позивача - ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт" була спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням позивачу податкової вигоди у вигляді безпідставного формування податкового кредиту, судом оцінюються критично, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, що суперечить статті 159 КАС України. Факт наявності у сторін правочину протиправного умислу при його укладенні відповідачем не доведено.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в силу закону отримання податковим органом податкової інформації, акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, позаяк ані податкова інформація, ані акт перевірки, ані довідка зустрічної звірки не має преюдиціального значення та не є документами, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

З приводу доводів відповідача, що у контрагентів позивача відсутні необхідні ресурси для здійснення господарської діяльності та виконання умов договорів, слід зазначити наступне.

Згідно з частиною 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб'єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб'єктів господарювання для виконання зобов'язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов'язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність своїх рішень нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті". Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цими контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нереальності укладених правочинів не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

При цьому, суд виходить із презумпції сумлінності платників податків та інших учасників правовідносин в економічній сфері, відповідно до змісту якої презумується, що дії платника податків, які мають своїм результатом одержання певної податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться в його первинних бухгалтерських документах та податковій звітності є достовірними, якщо інше не доказано у встановленому законодавством порядку належними та допустимими доказами.

Згідно з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в листі від 02.06.2011 №742/11/13-11, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Крім того, суд звертає увагу на те, що анулювання свідоцтва платника ПДВ, ліквідація юридичної особи або відсутність юридичної особи за місцезнаходженням самі по собі не призводять до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

Відповідно до частини 2 статті 70 КАС сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Тобто, податковий орган повинен надати суду відповідні докази, які підтверджують доводи щодо відсутності господарських операцій між позивачем та ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті", правомірності прийнятого ним оспорюваного рішення.

В свою чергу, суд констатує, що фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та цими контрагентами підтверджується приведеними вище первинними та іншими документами.

Таким чином, позивач підтвердив доводи про реальність господарських операцій вказаними вище документами та поясненнями, тому не визнання податковим органом права на податковий кредит є безпідставними.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України визначає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Кодексу не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України встановлює, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Наявність у позивача належним чином оформлених податкових накладних, отриманих у межах взаємовідносин із ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті", суду доведено.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що сума податкового кредиту позивачем сформовано на підставі належним чином оформлених податкових накладних.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, у зв’язку з наявністю у позивача відповідних первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, зокрема, податкових накладних, суд дійшов висновку про обґрунтованість дій ТОВ "Нік-Електроніка" щодо формування податкового кредиту по взаємовідносинах із вказаними контрагентами.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997, (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану справу суд вирішує, як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України", зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов’язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб’єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв’язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом спірних податкових повідомлень-рішень становить втручання у мирне володіння майном суб’єкта господарювання, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи справу "Інтерспав" проти України про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, Європейський суд з прав людини висловив свою думку, яка полягає в наступному: "коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань".

У рішенні від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини, зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За таких обставин, покупець не може нести відповідальність за можливе порушення податкового законодавства продавцем-контрагентом, за умови необізнаності першим щодо таких порушень.

Відповідачем не надано доказів того, що позивач знав або міг дізнатися про те, що ТОВ "Лекес Груп", ТОВ "М.В.І. Консалт", ТОВ "Сканті" та їх контрагенти, можливо, порушують вимоги податкового законодавства, зокрема, щодо подання податкової звітності, відсутності за юридичним місцезнаходженням тощо, а також доказів того, що позивач був безпосередньо залучений до можливих зловживань у системі оподаткування.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Беручи до уваги викладені норми та обставини, суд вважає, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами фактів безпідставного чи неправомірного формування позивачем податкового кредиту та завищення валових витрат.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували доводи позивача не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 14, 69-71, 94, 128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Нік-Електроніка" - задовольнити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Балаклицький А. І.