Справа № 815/6654/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6654/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Бутенка А.В. розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 16.11.2015 року № 455,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення від 16.11.2015 року № 455. Зазначивши, що прийняте ГУ ДМС України в Одеській області рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та незаконними, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

До судового засідання від представника позивача та представника відповідача надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 118-119).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Афганістану, який покинув свою країну та 27.07.2012 звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області.

30.13.2015 року Позивач отримав Повідомлення № 172 від 19.03.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Рішення ДМС України № 141-15 від 27.02.2015 р., згідно з яким, на підставі статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64).

В листопаді 2015 року, Позивач знову звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак 16.11.2015 року отримав повідомлення № 455 від 16.11.2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 45-46).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ДМС України в Одеській області позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судом, Позивач вже звертався до ГУ ДМС України в Одеській області із тотожною заявою, яку було розглянуто та Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Рішення ДМС України № 141-15 від 27.02.2015 р. (а.с. 64).

Рішення ДМС України № 141-15 від 27.02.2015 р. оскаржено до суду не було.

Представник позивача в позові зазначає, що Рішення ДМС України № 141-15 від 27.02.2015 року, Позивач не отримував, оскільки не розуміє українську мову, не розумів на підставі чого йому було відмовлено.

Як вбачається із повідомлення № 172 від 19.03.2015 року, який міститься в матеріалах справи, (а.с. 64) та журналу реєстрації видачі повідомлень (а.с.121), Позивач отримав повідомлення 30.03.2015 року.

Крім того, в повторній заяві про надання міжнародного захисту в Україні, ОСОБА_1, відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до своєї країни походження. Позивачем не надано доказів, що його повернення та подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалося внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки рішенням ДМС України № 141-15 від 27.02.2015 року, Позивачу вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому рішення відповідача, оформлене наказом № 217 від 16.11.2015 року, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя Бутенко А.В.