Справа № 750/1243/15-а
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" лютого 2016 р. К/800/24229/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року по справі № 750/1243/15-а

за позовом Управління праці та соціального захисту населення Деснянської

районної у м. Чернігові ради

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної

виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області

про визнання неправомірною та скасування постанови про накладення

штрафу,

В С Т А Н О В И В:

Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області про скасування постанови від 31 січня 2015 року ВП № 45196155 про стягнення виконавчого збору у розмірі 1360 грн.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області знаходився виконавчий лист №2-а/2506/11837/11, виданий Деснянським районним судом м. Чернігова 27 травня 2014 року, згідно якого зобов'язано позивача здійснити ОСОБА_4 перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до частини 4 статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі 5 мінімальних заробітних плат та провести відповідні доплати з врахуванням виплачених сум.

31 січня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 1360 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою відповідача, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606) та в межах своїх повноважень.

З даними висновками судів суд касаційної інстанції не погоджується, враховуючи правову позицію Верховного Суду України висловлену, зокрема, у постанові від 24 березня 2015 року № 21-66а15.

У вказаному рішення Верховним Судом України зауважено, що невиконання судового рішення управлінням ПФУ (у даній справі УПСЗ) в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин.

Тому, в даному випадку слід встановити наявність відповідних фінансових ресурсів у позивача, спрямованих для виплати особі сум призначеної одноразової грошової допомоги.

Також необхідно більш детальніше дослідити питання правомірності винесення відповідачем оскаржуваної у даній справі постанови від 31 січня 2015 року про стягнення виконавчого збору. Під час вирішення законності якої необхідно виходити із правової позиції висловленої Верховним Судом України під час розгляду подібних категорій справ, зокрема у справі №3-217гс14 постанова від 28 січня 2015 року, яка мотивована наступним.

Положеннями статті 1 Закону № 606 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 25 зазначеного Закону передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Збіг строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Згідно з вимогами статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України.

Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У зв'язку із зазначеним суд касаційної інстанції вважає, що справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції для з'ясування цих питань в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.