Справа № 820/981/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ К/800/4294/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області
на постановуХарківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року
та ухвалуХарківського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2015 року
у справі№820/981/13-а
за позовомПриватного акціонерного товариства «Завод «Маяк»
доДержавної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство «Завод «Маяк» (далі по тексту - позивач, ПрАТ «Завод «Маяк») звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Зміївському районі Харківської області Державної податкової служби, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Зміївському районі), у якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Зміївському районі Харківської області Державної податкової служби від 18 жовтня 2012 року №, №, №, №, №, №, №.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2014 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року у справі №820/981/13-а скасовано в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 18 жовтня 2012 року №, №, №. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову в частині скасування податкового повідомлення - рішення № від 18 жовтня 2012 року відмовлено повністю. В частині скасування податкових повідомлень - рішень від 18 жовтня 2012 року № та № справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В решті постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18 червня 2013 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року залишено без змін.

За результатами розгляду справи у відповідній частині, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2015 року, позов в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 18 жовтня 2012 року № та № задоволено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2015 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в письмових поясненнях просив в задоволенні касаційної скарги відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства з період з 01 жовтня 2010 року по 30 червня 2012 року.

Результати перевірки оформлені актом № 785/22/21189935 від 02 жовтня 2012 року (далі по тексту - акт перевірки).

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення позивачем приписів пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.1 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 558950,00 грн. та завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток всього на суму 2823065 грн.

На підставі висновків акта відповідачем 18 жовтня 2012 року прийнято податкові повідомлення - рішення:

- №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 644820,75 грн., у т.ч. 558950,00 грн. за основним платежем та 85870,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на загальну суму 2823065,00 грн., у т.ч. за податковою декларацією за ІІ квартали 2012 роки на суму 2811904,00 грн. та за податковою декларацією за І квартал 2011 року на суму 11161,00 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про правомірність невіднесення позивачем до оподатковуваного доходу сум дивідендів, отриманих від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л».

Крім того, судами встановлено правомірність віднесення позивачем до складу витрат сум відсотків, сплачених за користування позикою, отриманою від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л».

Не погоджуючись із рішеннями судів, відповідач посилається на їх прийняття без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України) дивіденди - платіж, що здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв'язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 135.5.1 пункту 135.5 статті 135 ПК України інші доходи включають доходи у вигляді дивідендів, отриманих від нерезидентів, крім визначених підпунктом 153.3.6 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу, процентів, роялті, від володіння борговими вимогами.

Відповідно до підпункту 153.3.6 пункту 153.3 статті 153 ПК України юридичні особи - резиденти, які отримують дивіденди, не включають їх суму до складу доходу (крім постійних представництв нерезидентів).

Якщо дивіденди отримуються платником податку - резидентом із джерелом їх виплати від нерезидента, то платник податку включає суму отриманих дивідендів (крім дивідендів, отриманих від юридичних осіб, які перебувають під його контролем відповідно до підпункту 14.1.159 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, і не є нерезидентами, що мають офшорний статус) до складу доходу за наслідками податкового періоду, на який припадає отримання таких дивідендів.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)» пайовий інвестиційний фонд створюється за ініціативою компанії з управління активами шляхом придбання інвесторами випущених нею інвестиційних сертифікатів.

Укладаючи договори за рахунок активів пайового інвестиційного фонду, компанія з управління активами діє від свого імені, з обов'язковим зазначенням в таких договорах реквізитів такого пайового інвестиційного фонду.

Відповідно до пункту 2 статті 12 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» емітентом інвестиційних сертифікатів виступає, зокрема, компанія з управління активами пайового інвестиційного фонду.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)» інвестиційний сертифікат - цінний папір, який випускається компанією з управління активами пайового інвестиційного фонду та засвідчує право власності інвестора на частку в пайовому інвестиційному фонді.

На виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2014 року, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що у 2012 році позивач отримав дивіденди у розмірі 1953789,00 грн. саме від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л», яка є емітентом інвестиційних сертифікатів, юридичною особою та платником податку на прибуток.

За таких обставин суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для віднесення відповідної суми до складу оподатковуваного доходу.

Перевіряючи доводи податкового органу щодо правомірності віднесення позивачем до складу витрат відсотків, сплачених за користування позикою, отриманою від ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л» на підставі договорів про надання позики за рахунок коштів пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Бізнес Ресурс-4», колегія суддів зауважує на таке.

Відповідно до пункту 141.1 статті 141 ПК України до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку

Згідно пунктів 1, 8 статті 3 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)» активи інституту спільного інвестування - це сукупність майна, корпоративних прав та вимог, сформована за рахунок коштів спільного інвестування.

Компанія з управління активами інституційних інвесторів (далі - компанія з управління активами) - господарське товариство, яке здійснює професійну діяльність з управління активами інституційних інвесторів на підставі ліцензії, що видається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку (далі - Комісія).

Статтею 30 названого Закону встановлено, що на компанію з управління активами накладаються обмеження щодо здійснення визначених Законом операцій з активами та цінними паперами ІСІ, якому така компанія з управління активами надає послуги з управління активами.

Водночас за змістом цієї ж статті Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)» встановлено, що обмеження діяльності компанії з управління активами стосовно надання позик і кредитів за рахунок активів ІСІ, не поширюється на діяльність компанії з управління активами венчурного фонду.

Відповідно до частини 5 статті 34 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)», до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством України. Позики за рахунок коштів венчурного фонду можуть надаватися тільки юридичним особам, учасником яких є такий венчурний фонд.

Як встановлено судами та не спростовано відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу цінних паперів № 814/813-1Б від 27 вересня 2011 року, ТОВ «Компанія з управління активами «ДІКВ-Л», яка діє від свого імені, в інтересах та за рахунок пайового венчурного інвестиційного недиверсифікованого фонду закритого типу «Бізнес ресурс-4», придбала у фізичної особи Муштай І.С. цінні папери ПАТ «Завод «Маяк».

Таким чином, станом на момент отримання позивачем позики пайовий венчурний інвестиційний недиверсифікований фонд закритого типу «Бізнес ресурс-4» був учасником ПАТ «Завод «Маяк», а отже за рахунок його коштів могла бути надана позика останньому.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Зміївському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2015 року у справі №820/981/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

І.Я. Олендер