Справа № 826/22478/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства « 5-й Київський авторемонтний завод» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства « 5-й Київський авторемонтний завод» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.06.2015 № та №,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року, Приватне акціонерне товариство « 5-й Київський авторемонтний завод» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.06.2015 № та №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у відповідача були відсутні правові підстави для накладення на приватне акціонерне товариство « 5-й Київський авторемонтний завод» штрафних санкцій за несвоєчасну сплату грошового зобов'язання з податку за землю у період з 13.03.2014 по 31.08.2014, оскільки у вказаний період діяв мораторій на задоволення вимог кредиторів, встановлений Господарським судом міста Києва ухвалою про порушення провадження у справі про банкрутство від 07.11.2013 у справі №910/19021/13.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що Державною податковою інспекцією у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено камеральну перевірку податкової звітності приватного акціонерного товариства « 5-й Київський авторемонтний завод» з орендної плати за землю за 2013-2014 роки, якою встановлено порушення позивачем пункту 287.3 статті 287 Податкового кодексу України, а саме: платником податків протягом граничних строків несвоєчасно сплачено узгоджену суму податкового зобов'язання по орендній платі за землю.

За наслідками вказаної перевірки державною податковою інспекцією у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві складено акт від 26.05.2015 №2864/26-58-15-05-17/22889913 та прийнято такі податкові повідомлення-рішення від 10.06.2015: № , яким приватне акціонерне товариство « 5-й Київський авторемонтний завод» зобов'язано сплатити штраф у розмірі 10% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов'язання у розмірі 234 125,00 грн., що складає 23 412,50 грн.; № , яким приватне акціонерне товариство « 5-й Київський авторемонтний завод» зобов'язано сплатити штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно сплаченого грошового зобов'язання у розмірі 617 943,95 грн., що складає 123 588,79 грн.

ПрАТ « 5-й КАРЗ» вважає такі висновки ДПІ необгрунтованими, незаконними та зробленими в результаті неправильного застосування норм чинного законодавства України, без встановлення фактичних обставин справи, без врахування норм спеціального законодавства та з порушенням норм податкового законодавства виходячи з наступного.

У розрахунку штрафних санкцій, викладеного в Акті перевірки, в графі «Опис операцій», перевіряючі вказали періоди несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов'язання по орендній платі за землю та періоди нарахування штрафних санкцій. Зокрема, нараховані штрафні санкції за несвоєчасні сплати узгоджених сум податкового зобов'язання по орендній платі за землю за періоди з 13.03.2014 р. по 31.08.2014 р., з 31.03.14 р. по 31.08.14 р., з 05.05.14 р. по 31.08.14 р„ з 02.06.14 р. по 31.08.14 р., з 01.07.18 р. по 31.08.14 р., з 31.07.14 р. по 31.08.14 р.

Позивач звертає увагу суду у своїх поясненнях на те, що при винесенні оскаржуваних рішень не було враховано, що в усі ці періоди ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» знаходилось в судовій процедурі банкрутства на стадії ліквідації і тому на підприємство поширювався правовий режим передбачений Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або І визнання його банкрутом» (надалі - Закон «Про банкрутство»). А згідно з цим Законом стосовно підприємства-банкрута припиняються нарахування всіх штрафних санкцій, у банкрута не виникають жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків у* зборів), виконання зобов'язань боржника-банкрута здійснюється у випадку і порядку, передбаченим розділом 3 «Ліквідаційна процедура» Закону. Що ж стосується вимог щодо сплати податків і зборів - то вони задовольняються у третю чергу (п. З ч. 1 ст. 45 Закону «Про банкрутство»).

Таким чином, ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» після винесення Господарським судом м.Києва Постанови про визнання його банкрутом (Постанова Господарського суду м.Києва від 26.03.2014 р. № 910/19021/13, додається) не мало законних прав здійснювати розрахунки по всім зобов'язанням перед всіма кредиторами у тому числі здійснювати сплату, зокрема, узгоджених сум податкового зобов'язання по орендній платі за землю.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід зазначити наступне.

Згідно п. 1.3. ст. 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Так, Ухвалою Господарського суду м.Києва від 07.11.2013 р. порушено провадження у справі № 910/19021/13 про банкрутство ПрАТ «5-й Київський зторемонтний завод», визнано безспірні грошові вимоги ініціюючого кредитора до боржника, введено процедуру розпорядження майном, розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Реверука П.К., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.01.2014 р. у справі № 910/19021 /13 затверджено реєстр вимог кредиторів.

Постановою Господарського суду м. Києва від 26.03.2014 р. (справа № 910/19021/13) ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом, відкрито ліквілаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Реверука П.К.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.08.2014 р. постанову Господарського суду м.Києва від 26.03.2014 р. скасовано. Тобто з цього моменту була скасована ліквідаційна процедура підприємства та знову почав діяти мораторій на всі вимоги кредиторів (тобто справа повернулась в процедуру розпорядження майном боржника).

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції невірно трактовано положення статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнаня його банкрутом».

Чатсиною 1, 2 ст. 19 зазначеного вище Закону України передбачено , що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє органи державної виконавчої служби за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України від 14.05.1992 № 2343-XII зазначено імперативну норму а саме протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Частиною 5, 6 ст. 19 Закону України від 14.05.1992 № 2343-XII встановлено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Дія мораторію не поширюється на задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації або ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому цим Законом. Стягнення грошових коштів за вимогами кредиторів за зобов'язаннями, на які не поширюється дія мораторію, провадиться з рахунку боржника в установі банку. Контроль за такими стягненнями здійснює арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор). Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.

Під час процедури розпорядження майном боржнику дозволяється задовольняти лише ті вимоги кредиторів, на які згідно з частиною п'ятою цієї статті не поширюється дія мораторію. Задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, допускається лише в межах провадження у справі про банкрутство.

Згідно п. 4 ст. 8 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» ухвали та постанова про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури, прийняті господарським судом у справі про банкрутство, набирають законної сили з моменту їх прийняття. якщо інше не передбачено цім Законом.

Згідно статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, зокрема: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури, припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута, виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених иим розділом (згідно черговості передбаченої ст. 45 цього Закону, де вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) задовольняються у третю чергу).

З дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом : відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та, розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута (п.2 ст. 38 Закону «Про банкрутство»).

Таким чином, у період з 26.03.2014 року по 08.08.2014 року, ПрАТ "5-й КАРЗ" було визнано банкрутом, повноваження органів управління ПрАТ "5-й КАРЗ" - припинені. В цей період до підприємства була застосована особлива стадія судової процедури банкрутства - ліквідація банкрута, яка регулюється Розділом 3 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» .

Отже, у період з 26.03.2014 р. до 08.08.2014 р. за всіма видами заборгованості ПрАТ «5-й Київський авторемонтний завод» (в тому числі і податкової) припиняється нарахування штрафних санкцій, у банкрута - ПрАТ « 5-й КАРЗ» не виникає жодних юдаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів), виконання всіх зобов'язань боржника (у тому числі податкових) здійснюється у випадках і порядку, передбаченому розділом 3 «Ліквідаційна процедура» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (ст. 38 Закону).

Оскільки згідно ст.1. п.1.3. Податкового кодексу України, цей кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», то за період знаходження ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» в процедурі банкрутства застосовувати норми податкового законодавства та, зокрема, стягувати за цей період штрафні санкції за несплату податкових зобов'язань є неправомірним.

Податковим боргом (згідно п. 14.1.175 ПК України) визнається сума узгодженого грошового зобов 'язання, але не сплаченого у встановлений цим кодексом строк.

Оскільки, ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» знаходився в процедурі банкрутства - до підприємства не можуть бути застосовані норми податкового кодексу. Банкрут зобов'язаний був керуватися нормами ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», згідно якого у банкрута не виникає жодних зобов'язань з податків і зборів.

Таким чином, за період знаходження ПрАТ « 5-й КАРЗ» в процедурі банкрутства (зокрема, в процедурі ліквідації - з 26.03.2014 р. по 08.08.2014 р.) у підприємства не існувало податкового боргу, тому здійснювати нарахування штрафних санкцій у період, коли у підприємства згідно чинного законодавства не існувало податкового боргу є неправомірним.

Пунктом 4 ст. 7 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що боржник, щодо якого були застосовані судові процедури банкрутства, вважається особою, що не має неврегульованих грошових зобов'язань.

Згідно п. 1 цієї статті 7 Закону, до боржника застосовуються такі судові процедури: розпорядження майном боржника, мирова угода, санація, ліквідація банкрута.

Таким чином, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м.Києві неправомірно нарахувала штрафні санкції, викладені в Акті камеральної перевірки податкової звітності з орендної плати за землю від 26.05.2015 р. № 2864/26-58-15-05-17/22889913 за період, коли до ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» була застосована судова процедура банкрутства - ліквідація та підприємство було визнано банкрутом.

Згідно з Положенням «Про Державну фіскальну службу», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 р. № 236, ДФС у своїй оіяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. ЛФС в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінфіну видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Відповідно до п. б ст. 19 Господарського кодексу України, Органи державної влади і -осадові особи зобов'язані здійснювати інспектування та перевірки діяльності суб'єктів господарювання неупереджено, об'єктивно і оперативно, дотримуючись вимог законодавства, поважаючи права і законні інтереси суб'єктів господарювання.

Згідно п. 21.1.1 ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Головним законом України - Конституцією України передбачено (стаття 19) - Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі, якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків визначених цим Кодексом, такий платник податків притягається до відповідальності у вигляді штрафу.

Як вже зазначалось під час знаходження підприємства в процедурі банкрутства (зокрема, на стадії ліквідації) до нього не застосовуються норми Податкового законодавства (як це передбачено ст. 1 п. 1.3. ПК України). На таке підприємство поширюються норми спеціального законодавства - Закону України «Про банкрутство» і в своїй діяльності підприємство-банкрут зобов'язане діяти лише керуючись спеціальними нормами права.

Зокрема, до такого підприємства не застосовуються норми податкового законодавства, які встановлюють граничні строки сплати суми грошового зобов'язання з орендної плати за землю, оскільки згідно статті 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а саме: у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних о здійсненням ліквідаційної процедури, припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), проиентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута,виконання зобов'язань боржника, визнаного банкрутом, здійснюється у випадках і порядку, передбачених цим розділом.

Таким чином, відповідач неправомірно керувався п. 287.3 ст. 287 Податкового1 кодексу України та ст. 126 Податкового кодексу України по податковим зобов'язанням ПрАТ « 5-й КАРЗ» в період знаходження цього підприємства в процедурі банкрутства - ліквідації (з 26.03.2014 р. по 08.08.2014 р.)

ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» сплатив суму податкового зобов'язання по орендній платі за землю, яке було нараховано за період існування ліквідаційної процедури та яке підприємство, згідно з чинним законодавством, не мало права сплачувати в цей період - 01.09.2014 р. (що підтверджується банківськими виписками, доданими до матеріалів справи та не оскаржується ДПІ у Слом'янському районі ГУ ДФС у м.Києві).

Отже, після скасування Постанови Господарського суду м.Києва від 26.03.2014 р. № 910/19021/13 про визнання ПрАТ « 5-й Київський авторемонтний завод» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури та після внесення відповідних змін у витяг про державну реєстрацію підприємства, зміну банківських ключів, тобто після скасування процедури ліквідації (та її наслідків передбачених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом») та отримання керівництвом підприємства права та можливості здійснювати перерахування грошових коштів, які в період ліквідації становили ліквідаційну масу та мали особливий режим їх використання.

Таким чином, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м.Києві були зроблені передчасні, надумані, необгрунтовані висновки з приводу порушення строків сплати податкового зобов'язання по орендній платі за землю ПрАТ « 5-й КАРЗ». Таке рішення відповідача зроблене останнім в результаті порушень норм спеціального законодавства України, зокрема, Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому, не правомірно були винесені податкові повідомлення-рішення від 10.06.2015 р. № та № .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства « 5-й Київський авторемонтний завод» - задоволити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року - скасувати.

Адміністративний позовом Приватного акціонерного товариства « 5-й Київський авторемонтний завод» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 10.06.2015 № та № - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форма «Ш» № від 10.06.2015 року, яким нар ахова штраф у сумі 123 588, 79 грн. та податкове повідомлення - рішення форма «Ш» № від 10.06.2015 року, яким нараховано штраф у сумі 23 412, 50 грн., винесених ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі акту камеральної перевірки податкової звітності з орендної плати за землю від 26.05.2015 року № 2564/26-58-15-05-17/22889913.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї постанови у повному обсязі, тобто з 01 березня 2016 року.

(Повний текст постанови виготовлено - 25 лютого 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.