Справа № 826/3344/15
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2016 р. м. Київ К/800/37851/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дтек Трейдінг» до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників, третя особа: Спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Дтек Трейдінг» (далі - позивач, ТОВ «Дтек Трейдінг») звернулось до суду першої інстанції із позовом, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби-Центрального офісу з обслуговування великих платників від 03.12.2014 року № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що судами попередніх інстанцій не повно з'ясовано обставини, що мають визначальне значення для правильного вирішення спору. Так, всупереч ст. 57 Податкового кодексу України (далі - ПК України), позивач внаслідок подання уточнюючої декларації за І квартал, І півріччя та ІІІ квартали 2014 року повторно відобразив суму сплачених авансових платежів, на прибуток, хоча такі повинні був сплачувати та не сплачував за період після І кварталу 2014 року. Крім того, всупереч вимог ст. 50 ПК України вніс зміни до податкової декларації за ІІІ квартали 2014 року під час проведення перевірки.

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст. 221 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

18.11.2014 року посадовими особами відповідача проведена камеральна перевірка податкової звітності з податку на прибуток позивача за ІІІ квартали 2014 року.

В ході проведення перевірки, контролюючим органом встановлено, що позивач в порушення вимог Наказу Міністерства доходів і зборів України № 872 від 30.12.2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.01.2014 року за № 103/24880, п. 46.4 ст. 46, пп. 47.1.1 п. 47.1 ст. 47, п. 48.1 ст. 48 ПК України занижено податок на прибуток за III квартал 2014 року на 86240463,00 грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 18.11.2014 року № 1326/28-10-41-20/36511938, в якому зазначено, що позивачем подано в електронному вигляді податкові декларації з податку на прибуток за І квартал 2014 року, І півріччя 2014 року та за III квартал 2014 року, а саме від 11.08.2014 року № НОМЕР_9, від 10.11.2014 року № НОМЕР_10, від 12.11.2014 року № НОМЕР_11, від 10.11.2014 року № НОМЕР_14, від 12.11.2014 року № НОМЕР_13, від 10.11.2014 року № НОМЕР_12.

На підставі вказаного акту відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 03.122014 року № , яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток на суму 107800578,00 грн., в тому числі 86240463 грн. за основним платежем та 21560115,75 грн. штрафної (фінансової) санкції.

За результатами адміністративного оскарження зазначене податкове рішення залишено без змін, а скарги позивача без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів.

Згідно з п. 48.1 ст. 48 ПК України, податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями п. 46.5 ст. 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Пунктами 49.8, 49.10 статті 49 ПК України визначено, що прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Відмова посадової особи органу державної податкової служби прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо) забороняється.

Відповідно до п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі, за результатами електронної перевірки) виявлені.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач у І кварталі 2014 року за результатами своєї господарської діяльності отримав збиток, у зв'язку з чим подав до відповідача податкову звітність. В результаті самостійно виявлених методологічних помилок у податковій звітності щодо визначення розміру переплати (від'ємного значення) з податку на прибуток за рахунок сплачених авансових внесків за І квартал 2014 року позивач подав уточнюючі декларації. При цьому, виправлення методологічних помилок жодним чином не вплинуло на вірність суми грошового зобов'язання, що підлягає сплаті, не призвело до фактичного невиконання податкового обов'язку та не потягло жодних негативних наслідків чи ненадходжень до бюджету України.

Суд касаційної інстанції вважає такі висновки передчасними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 7 КАС України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних судах є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів до своєчасного їх подання. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій вважали, що позивачем самостійно виправлено помилки у раніше поданій ним податковій декларації шляхом надіслання відповідачу уточнюючих податкових декларацій.

Однак, судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено доводи відповідача про те, що акт перевірки було вручено уповноваженому представнику позивача 20.11.2014 року.

Як наслідок, судами попередніх інстанцій не наданої належної правової оцінки доводам відповідача про те, що уточнююча податкова декларацію позивача з податку на прибуток за III квартали 2014 року, згідно квитанції від 24.11.2014 року № НОМЕР_8, у якій позивачем заповнено рядки 15 та 24 декларації, надійшла після проведення перевірки та вручення позивачу акту про проведення такої, а тому вказана уточнююча податкова декларація не може вважатись самостійно виправленими помилками в розумінні ст. 50 ПК України.

Предметом адміністративного позову в даній справ було вищезазначене податкове повідомлення-рішення, однак, суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях дійшли висновку щодо протиправності дій податкового органу по списанню коштів з рахунку платника податків.

При цьому, такі висновки сформовані на підставі даних інтегрованих карток обліку платника податків у які вносились зміни. В свою чергу, судами попередніх інстанцій не досліджено за якими податковими повідомленнями-рішеннями відбувалось таке списання. Більш того, позивачем не заявлялось вимог щодо визнання протиправним дій відповідача щодо списання коштів, а тому суд касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно вийшли за межі заявлених позовних вимог та надали правову оцінку обставинам, що не відносяться до предмету адміністративного позову.

Судами попередніх інстанцій не досліджено чи мало місце заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на прибуток. Для цього необхідно з'ясувати які дійсні показники повинні були бути відображені у рядках 15 та 16 відповідних декларацій.

Крім того, суди попередніх інстанцій зазначали про те, що позивачем допущено методологічну помилку. Однак, судами не досліджено чи така справді мала місце, оскільки для цього необхідно проаналізувати дані податкового обліку платника податків за податковий період якого стосувалась податкова звітність та за попередні періоди які могли впливати на формування такої. Зокрема, встановленню підлягала наявність чи відсутність понесеного позивачем у І кварталі 2014 року збитку, наявність переплати з авансових платежів з податку на прибуток.

З огляду на це, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновку, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, а тому рішення судів ухваленні з порушенням положень ст. 159 КАС України.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 223 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, оскаржувані судові рішення у справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати все вище викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 227, 230, 231 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби - Центрального офісу з обслуговування великих платників задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 серпня 2015 року у справі № 826/3344/15 - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко

Повний текст виготовлено 22.02.2016 року.