Справа № 815/3735/14
Суддя: Зайцев М.П.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ К/800/33266/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого - судді Зайцева М.П.,

суддів: Веденяпіна О.А., Загороднього А.Ф.,

за участю секретаря судового засідання - Бруя О.Д.,

представника позивача - Гринько Т.В., Тануркова Р.Г.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року у справі № 815/3735/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новік Порт Сервіс" до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, заборону вчиняти дії, -

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Новік Порт Сервіс" (далі - ТОВ "Новік Порт Сервіс") звернулось в суд з позовом до Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - ДПІ), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2014 року № та № , визнати протиправними дії ДПІ по прийняттю податкових повідомлень-рішень, дії по складанню та направленню акта від 17 червня 2014 року № 1020/22-05/36201877 "Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ "Новік Порт Сервіс" з питань правильності нарахування податку на прибуток, податку на додану вартість, валютного законодавства на період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року", а також заборонити ДПІ здійснювати будь-які дії щодо використання висновків вищезазначеного акту перевірки.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ДПІ щодо прийняття податкових повідомлень-рішень від 04 липня 2014 року № та № . Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2014 року № та № . Зобов'язано ДПІ утриматися від вчинення будь-яких дій щодо використання висновків акта від 17 червня 2014 року № 1020/22-05/36201877 "Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ "Новік Порт Сервіс" з питань правильності нарахування податку на прибуток, податку на додану вартість, валютного законодавства на період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року". Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ "Новік Порт Сервіс" сплачений судовий збір у розмірі 487,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року, скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2014 року та ухвалено нову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2014 року № та № . Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ "Новік Порт Сервіс" сплачений судовий збір у розмірі 487,20 грн. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

В касаційній скарзі ДПІ посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу податкового органу необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, присутніх у судовому засіданні, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Наказом від 18 лютого 2014 року № 67 "Про проведення документальної позапланової перевірки" призначено проведення з 19 лютого 2014 року протягом десяти робочих днів документальну позапланову перевірку ТОВ "Новік Порт Сервіс" з питань правильності нарахування податку на прибуток, податку на додану вартість, валютного законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року.

Наказом від 04 березня 2014 року № 83 "Про продовження терміну документальної позапланової перевірки" термін документальної позапланової перевірки позивача продовжено з 05 березня 2014 року на п'ять робочих днів.

На підставі листа ТОВ "Новік Порт Сервіс" від 04 березня 2014 року № 84 про надання підприємству 90 календарних днів для відновлення первинної документації, яка підтверджує дані податкового і бухгалтерського обліку та призупинення проведення позапланової виїзної перевірки, наказом від 06 березня 2014 року № 88 "Про перенесення терміну проведення перевірки" з 06 березня 2014 року призупинено проведення документальної перевірки ТОВ "Новік Порт Сервіс" та перенесено термін проведення перевірки на 90 календарних днів.

Так, контролюючим органом проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань правильності нарахування податку на прибуток, податку на додану вартість, валютного законодавства на період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено Акт від 17 червня 2014 року № 1020/22-05/36201877 (далі - Акт), який отриманий позивачем по пошті 19 червня 2014 року.

Зазначеною перевіркою встановлено порушення підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 ст. 8 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР), пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 25 986 567,00 грн.; підпунктів 192.1.1, 192.1.2 пункту 192.1 статті 192, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.4 статті 201, пункту 208.2 статті 208 ПК України в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 28 649 182,00 грн.

На підставі вищенаведеного Акта відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення від 04 липня 2014 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 32 483 209,00 грн. із них 25 986 567,00 грн. за основним платежем та 6 496 642,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 35 811 478,00 грн. із них 28 649 182,00 грн. за основним платежем, та 7 162 296,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За змістом пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Аналогічні положення містив і Закон № 334/94-ВР, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Крім того, за приписами пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 статті 200 ПК України, встановлені вимоги до податкової накладної, передбачено, що у податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Відповідно до пункту 201.6 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.10. статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 зазначеного Закону, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження правомірності формування податкового кредиту та валових витрат по спірним господарським операціям з транспортно-експедиційного обслуговування вантажів, позивачем надано копії наступних первинних бухгалтерських документів: відповідних договорів, податкових накладних, видаткових накладних, актів виконаних робіт та актів приймання-здачі виконаних робіт, рахунків-фактур та додатків до них, актів списання товарів, товарно-транспортних накладних, довіреностей уповноважених осіб на отримання товару, актів експертиз та сертифікатів якості, виписок по рахунку, меморіальних ордерів, грошових чеків та платіжних доручень.

Крім того, з метою повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи судом апеляційної інстанції призначено судово-економічну експертизу по справі, за висновком якої висновки акту перевірки від 17 червня 2014 року № 1020/22-05/36201877 не підтвердились.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку що спірні господарські операції у перевіряємому періоді мали реальний характер, були пов'язані з господарською діяльністю позивача, спричиняючи зміни в структурі його активів, підтверджені належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Згідно частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для його скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Іллічівську Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2015 року у справі № 815/3735/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236-238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.П. Зайцев

О.А. Веденяпін

А.Ф. Загородній