Справа № 826/21630/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 лютого 2016 року № 826/21630/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Данилишина В.М., Келеберди В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Громадянки Ефіопії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Громадянка Ефіопії ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державної міграційної служби України (надалі також - відповідач), Головного управління міграційної служби України в Київській області, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області № 142 від 27 серпня 2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання громадянки Ефіопії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що наказ № 142 від 27 серпня 2015 року є таким, що прийнято з грубим порушенням приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а отже вбачаються правові підстави для його скасування у судовому порядку.

Разом з тим, позивач через канцелярію суду надіслав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача у письмового провадження.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та безпідставність.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що 27.08.2015 року позивачем до Головного управління міграційної служби України в Київській області подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду поданих документів, 27.08.2015р. Головним управлінням міграційної служби України в Київській області складено висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та видано наказ №142 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ефіопії ОСОБА_1.

Позивач категорично не погоджуючись у правомірності відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та як наслідок законності наказу №142 від 27.08.2015р., звернулась з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі по тексту - Закон).

Так, відповідно до п.1 ст.1 Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни свої громадянської приналежності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 13 статті 1 цього ж Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Підстави для прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені частиною шостою статті 5 Закону. Даний перелік підстав є вичерпним.

Разом із тим, ст.6 вказаного Закону визначає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

З аналізу даних норм, а також за змістом постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3 та від 16 березня 2012 року №3, вбачається, що біженець має довести той факт, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Фактичні обставини справи свідчать, що за наслідками проведеної перевірки з'ясовано, що 11.04.2014 року громадянка Ефіопії ОСОБА_1 вже зверталась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління ДМС України в Київській області.

За результатом розгляду заяви позивача, 27.02.2015 року ДМС України було прийнято рішення № 129 -15 про відмову у визнанні громадянки Ефіопії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками судового оскарження рішення № 129 -15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Окружним адміністративним судом міста Києва позовну заяву громадянки Ефіопії ОСОБА_1 по справі №826/8233/15 залишено без розгляду з підстав відкликання позовної заяви.

Разом з тим, в ході розгляду заяви позивача від 27.08.2015р. відповідачем встановлено, що умови, передбачені п. 1 ч. 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не змінились, оскільки шукач захисту, в порушення міграційного законодавства, не залишала територію України. Підстави (загрози, переслідування, побоювання), через які вона покинула країну громадянської належності, зазначені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.08.2015 року є ідентичними підставам, зазначеним в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.04.2014 року.

Поряд з цим, матеріали справи свідчать, що вказані причини виїзду було належним чином досліджено та проаналізовано Управлінням ДМС України в Київській області за результатами першого розгляду заяви ОСОБА_1 від 11.04.2014 року та відповідно прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що за змістом заяви від 27.08.2015р. громадянка Ефіопії ОСОБА_1 нових обставин щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, відповідачу не повідомила.

Крім того, матеріали справи свідчать, що причини виїзду позивача із країни громадянської належності містять економічне підґрунтя, що було досліджено в рекомендаційній позиції за результатом розгляду заяви шукача захисту від 11.04.2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - центральний орган виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в разів, якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились.

За результатами розгляду справи суд приходить до висновку про правомірність наказу від 27.08.2015 №142 та відсутність правових підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А.Качур

Судді В.М.Данилишин

В.І.Келеберда