Справа № 815/6977/15
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6977/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Гусева О.Г.,

суддів: Андрухіва В.В., Бутенко А.В.,

за участю: секретаря судового засідання - Селімової О.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - Білоконь Н.О.,

перекладача - ОСОБА_3,

розглянувши в у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, про зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

До суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_4, за результатом розгляду якого остання просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 708-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачка, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що з урахуванням інформації по країні походження її побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Позивачка та її родина до виїзду з Афганістану проживали в м. Кабул. Свекор позивачки працював в одному з підрозділів поліції, через що систематично отримував погрози розправою свекру, а також його дітьми та онуками. Не маючи змоги отримати захист від держави, позивачка із родиною були вимушені рятувати своє життя та виїхати з країни походження у пошуках міжнародного захисту. На думку позивача, на батьківщині вона може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Позивачка може бути вбита, викрадена або піддана іншим видам нелюдяного поводження.

Позивачка надає інформацію по країні походження, що на її думку підтверджує суб`єктивні побоювання щодо повернення до Афганістану, підстави визнання її біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У судовому засіданні, позивачка підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача суд дійшов наступного висновку.

На підставі особової справи ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Афганістану, позивачка є уродженкою м. Кабул, район Хаєрхона, вул. Хуча Богра, приватний будинок батьків, за національністю таджичка, за віросповіданням іслам (суніт), одружена на громадянині Афганістану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, та має четверо неповнолітніх дітей, які знаходяться разом з нею та чоловіком на території України.

Країну постійного проживання позивачка покинула в кінці грудня 2010 року, офіційно, на підставі національного паспорту та візи до Таджикистану. З Таджикистану м. Душанбе вилетіла літаком до Казахстану м. Алма-Ата. Причину виїзду з Афганістану позивачка зазначає наступне. Через роботу її свекра, який працював оперативним службовцем в службі безпеки Афганістану у 6 відділі, на адресу її чоловіка стали надходити погрози з боку невідомих осіб. Це було пов'язано із пропозицією з боку керівництва на адресу свекра стосовно здійснення корупційної справи. Через відмову займатися корупцією невідомі особи пригрозили йому, що можуть завдати шкоди його синові та онукам. Через зазначені загрози чоловік позивачки виїхав до Казахстану в м.Алма-Ати, в 2011 році до нього приєдналася і сама позивачка.

Позивачка вважає, що не може добровільно повернутись до Афганістану через побоювання зазнати погроз з боку невідомих осіб, які погрожували її чоловіку.

Після виїзду позивачки з Афганістану на Батьківщині залишились проживати наступні близькі родичі, а саме: батько, матір, два брати та троє сестер, інформація стосовно їхнього переслідування відсутня.

В Казахстані чоловік позивачки звернувся в міграційну службу, після чого отримав відмову у статусі біженця. Позивачка з дітьми приїхала до чоловіка 01.01.2011 року.

Позивачка мешкала в Казахстані до 19.04.2013 року. 19.04.2013 року позивачка виїхала з Казахстану до Афганістану.

В Афганістані батько чоловіка приїхав до сім'ї позивачки, та сказав що їм тут бути небезпечно і потрібно їхати з Афганістану.

Позивачка виїхала 10.05.2013 року з Афганістану цілеспрямовано в Україну, нелегально. Разом з родиною, на легковій машині, виїхала до КПП Айранат, після чого перетнули кордон з Таджикистаном. В дорозі позивачка з сім`єю пробула 14 днів. До України прибули 24.05.2013 року.

31.05.2015 року ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 708-15 від 26.10.2015 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

04 грудня 2015 року позивачка отримала повідомлення № 465 від 19.11.2015 року ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМС України обґрунтувало тим, що на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС В Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Судом встановлено, що під час проведення протоколу співбесіди від 02.09.2013 року ОСОБА_4 стверджувала, що батько чоловіка працював в службі безпеки Афганістану, а саме в шостому відділі, відповідав за відділ де конфіскують зброю та вибухові прилади. Керівництво Управління пропонувало йому брати хабарі та співпрацювати з ними у нелегальній сфері. Слід зазначити, що будь-яких додаткових пояснень чи доказів стосовно роботи свекра до міграційної служби надано не було.

Під час проведення протоколу анкетування від 02.09.2013 року та під час розгляду справи позивачка зазначила, що особисто її ніхто не переслідував .

Перебуваючи в Казахстані, чоловік позивачки ОСОБА_7 звернувся за наданням захисту. Як зазначила позивачка, йому було відмовлено у визнанні біженцем.

На території Афганістану залишились проживати близькі родичі позивачки, інформації про будь-які переслідування родини позивачки в матеріалах особової справи відсутня. Крім того, під час проведення співбесіди з позивачкою (а.с. 65), остання зазначила, що з родичами, які залишились в країні походження спілкується, та там все добре.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача, відповідачем не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

Суд погоджується з висновками Управління ДМС України в Одеській області, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Б Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи, судом встановлено, що відповідачем правомірно зроблений висновок щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивачки нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання позивача (м.Кабул) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною (Назва статті: Ситуація безпеки у м. Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www. ecoi. net/news/188769: Afghanistan/1Ol; generalsecurity-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015;Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті)

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад;

За даними Міжнародної організації з міграції (MOM), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянці Афганістану ОСОБА_7 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення що оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Також судом встановлено, що чоловік позивачки - ОСОБА_7 також звертався до Управління ДМС України з заявою про визнання його біженцем, однак йому було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Він звернувся з адміністративним позовом до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року, яку було залишено без змін Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2016 року, по справі № 815/6265/16, чоловіку позивачки відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_7 до ДМС України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, зокрема по країні походження позивача, які вона виклала у позовній заяві, оскільки, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Афганістану до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до неї для вирішення питання щодо надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту .

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подала ОСОБА_4 до органів міграції є неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною її звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання їй статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 159-164 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у повному обсязі в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, про зобов'язання вчинити певні дії.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Головуючий суддя О.Г. Гусев

Суддя В.В. Андрухів

Суддя А.В. Бутенко

Відмовити у повному обсязі в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, про зобов'язання вчинити певні дії.

25 лютого 2016 року.