Справа № 813/191/15
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Справа № 876/6019/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О., Глушка І.В..

за участю секретаря судового засідання - Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2015р. по справі № 813/191/15 за позовом ТзОВ "Експрес Логістик" до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Експерс Логістик" звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі ГУ ДФС у Львівській області у якому позивач просив визнати протиправним і скасувати податкові повідомлення - рішення за № від 27.10.2014 року, від 04.12.2014 року та податкову вимогу № 4284-25 від 29.12.2014 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2015р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі ГУ Міндоходів у Львівській області № від 27.10.2014 року та податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі ГУ ДФС у Львівській області № від 04.12.2014 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено та стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Логістик" - 324,80 грн. судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду 1 інстанції ДПІ у Пустомитівському районі ГУ ДФС у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт свої вимоги мотивує тим, що судом 1 інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, висновки суду вважає необґрунтованими з підстав викладених в апеляційній скарзі, та порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт покликається на те, що у видаткових накладних, виписаних ТзОВ «Флюід Тівіай», в графі «отримав (ла)» не зазначено прізвище отримувача товару - представника ТзОВ «Експрес Логістик», номерів і дат довіреностей та місця складання документа.

До перевірки не надано документів, що підтверджують факт та місце зберігання олії від дати виписки видаткової накладної постачальником ТзОВ «Флюід Тівіай» (з 02.01.2013 по 31.01.2013) до дати виписки ТзОВ «Експрес Логістик» видаткової накладної на реалізацію олії на 1111 «Оліяр» (28.02.2013).

ТзОВ "ФЛЮІД ТІВІАЙ" не відображено операцій із зберігання товару. Згідно карточки по 631 рахунку сальдо розрахунків станом на 31.12.2013 року по взаєморозрахунках з ТзОВ "ФЛЮІД ТІВІАЙ" відсутнє.

Відсутні документи, що підтверджують факт перевезення олії з м.Київ, вул.Ярославів вал, буд.13/2, літера Б (юридична адреса ТзОВ «Флюїд Тівіай» - постачальника олії) до с. Ставчани, вул. Шашкевича, 36 (завод ПП «Оліяр), її зберігання до моменту відвантаження на ПП «Оліяр», прийняття за кількістю та якістю тощо .

Таким чином, у зв'язку з не підтвердженням витрат по придбанню вищевказаного товару (проведено безтоварні операції), у ТзОВ «Експрес Логістик» відсутні об'єкти оподаткування податком на прибуток операції з продажу товару на ПП «Оліяр» () на суму 20 669 956 грн. ( ПДВ 4 133 991 грн.).

Також апелянт вважає,що ТзОВ «Експрес Логістик» проводило транзитні фінансові потоки, спрямовані на здійснення операцій з надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, зокрема, у випадках, коли операції здійснюються через посередників з метою штучного формування податкового кредиту, та які не мають реального товарного характеру.

На думку апелянта ТзОВ «Експрес Логістик» в результаті проведення господарської операції, яка не мала реального товарного характеру в порушення п.44.1 ст. 44, пп. 14.1.56, п.п. 14.1.202 п. 14.1, ст. 14. пп. 135.4.1 п. 135.4 ст. 135, п.137.1, п.137.4 ст. 137 , п.138.4 ст.138 Податкового Кодексу У країни від 2 грудня 2010 року № 2755-IV (зі змінами та доповненнями) завищено доходи від не підтвердженої реалізації товарів(робіт, послуг) на контрагента - ПП « Оліяр» (всього на суму 20 669 956 грн., в тому числі: за 2013 рік на суму 20 669 956 грн.

Також враховуючи вищенаведене порушення, ТзОВ «Експрес Логістик» в результаті проведення господарської операції, яка не мала реального товарного характеру в порушення п.п.14.1.191 п. 14.1 ст. 14, п. 185.1 ст. 185. п.186.1 п.186.2 ст. 186. п. 187.1 ст. 188. п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року Л°2755-УТ. зі змінами та доповненнями безпідставно сформовано податкові зобов'язання за рахунок сум ПДВ по податкових накладних, виписаних на адресу контрагента - покупця 11II «Оліяр» на загальну суму 4 133 991 грн.

Апелянт зазначає, що порушення п.44.1, п.44.3 ст.44, п.138.2,п.138.4, п.п.138.8.1 п.138.8 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2756-VI (із внесеними змінами та доповненнями) ТзОВ «Експрес Логістик» за період з 06.07.2011 по 31.12.2013 безпідставно включено до складу собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) витрати в сумі 2 516 355грн., в тому числі по періодах; III квартал 2011 року - 579 222грн., IV квартал 2011 року - 228 623грн., І квартал 2012 року - 183 488грн., II квартал 2012 року -36 336грн., III квартал 2012 року - 125 527грн., IV квартал 2012 року - 60 207грн., 2013 рік - 1 302 952грн., а саме: «вантажні перевезення» згідно актів виконаних робіт, в яких відсутнє посилання на об'єм виконаних робіт, маршрут перевезень, вид вантажних перевезень, відсутнє посилання на транспортні документи, тощо. У зв'язку з вищенаведеним відсутнє підтвердження фактичного надання послуг та їх зв'язок з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції, не доведено їх використання у власній господарській діяльності.

Також апелянт вважає, що надані ТзОВ «Експрес-Логістик» акти надання послуг не відкривають суті отриманих послуг, їх об'єм та реальну вартість. Перевіркою не підтверджено економічну доцільність понесених витрат ТзОВ «Експрес-Логістик», причинного зв'язку між придбаними та реалізованими послугами та їх використання у власній господарській діяльності.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та стверджується матеріалами справи 13.10.2014 року відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 06.07.2011 року по 31.12.2013 року валютного та іншого законодавства за період з 06.07.2013 року по 31.12.2013 року. За результатами проведеної перевірки складено акт № 455/2200/37786730.

Проведеною перевіркою встановлено порушення:

- п.п. 14.1.56., п.п. 14.1.202. п. 14.1. ст. 14, п. 44.1., п. 44.2., п. 44.3., п. 44.5., п. 44.6. ст. 44, п.п. 135.4.1. п. 135.4. ст. 135, п. 137.1., п. 137.4. ст. 137, п. 138.2, п. 138.4. п.п. 138.8.1. п. 138.8. ст. 138, п. 139.1.5., п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 ПК України встановлено заниження об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 2512375,00 грн. в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 517777,00 грн. за рахунок завищення доходів та завищення витрат;

- п.п. 14.1.191. п. 14.1. ст. 14, п. 185.1. ст. 185, п.186.1, п. 186.2. ст. 186, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188, п. 193.1. ст. 193, п. 198.1., п. 198.2., п. 198.3., п. 198.6. ст. 198, п. 201.1., п. 201.6., п. 201.14., п. 201.15. ст. 201 ПК України, занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 453266,00 грн. за рахунок завищення податкового кредиту та податкового зобов'язання.

Суд вирішуючи даний позов виходив з того, що спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV від 16.07.1999 року із змінами і доповненнями в редакції чинній на час спірних правовідносин, Податковим кодексом України із змінами і доповненнями в редакції чинній на час спірних правовідносин, Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.п. 14.1.56. ст. 14 ПК України, доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно п.п. 14.1.191. ст. 14 цього ж Кодексу, постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

У відповідності до п.п. 14.1.202. ст. 14 цього ж Кодексу, продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем товарів операції з надання товарів у межах договорів комісії (консигнації), поруки, схову (відповідального зберігання), доручення, довірчого управління, оперативного лізингу (оренди), інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачі прав власності на такі товари.

Згідно п. 44.1. ст. 44 цього ж Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно з п. 44.2. ст. 44 цього ж Кодексу, для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу.

Згідно п. 44.3. ст. 44 цього ж Кодексу, платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим же Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Згідно п. 44.5. ст. 44 цього ж Кодексу, у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї ж статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим же Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Згідно п. 44.6. ст. 44 цього ж Кодексу, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї ж статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Згідно п.п. 135.4.1. п. 135.4. ст. 135 цього ж Кодексу, дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Згідно п. 137.1. ст. 137 цього ж Кодексу, дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар.

Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Згідно п. 137.4. ст. 137 цього ж Кодексу, датою отримання доходів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, є звітний період, у якому такі доходи визнаються згідно з цією статтею, незалежно від фактичного надходження коштів (метод нарахувань), визначений з урахуванням норм цього пункту та статті 159 цього ж Кодексу.

Згідно п. 138.2. ст. 138 цього ж Кодексу, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього ж Кодексу.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Згідно п. 138.4 ст. 138 цього ж Кодексу, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно п.п. 138.8.1. п. 138.8. ст. 138 цього ж Кодексу, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Згідно п.п. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 цього ж Кодексу, витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього ж Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього ж Кодексу.

Згідно п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139 цього ж Кодексу, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п. 185.1 ст. 185 цього ж Кодексу, об'єктом оподаткування є операції платників податку з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього ж Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 186.1. ст. 186 цього ж Кодексу, місцем постачання товарів є:

а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту);

б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою;

в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.

Згідно п. 186.2. ст. 186 цього ж Кодексу, місцем постачання послуг є місце фактичного постачання послуг, пов'язаних з рухомим майном.

Згідно п. 187.1. ст. 187 цього ж Кодексу, датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно п. 188.1. ст. 188 цього ж Кодексу, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості (у разі здійснення контрольованих операцій - не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Пункт 193.1. ст. 193 цього ж Кодексу, встановлює розмір ставок податку.

Згідно п. 198.1. ст. 198 цього ж Кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п. 198.2. ст. 198 цього ж Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно п. 198.3. ст. 198 цього ж Кодексу, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6. ст. 198 цього ж Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 201.1. ст. 201 цього ж Кодексу, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача).

Згідно п. 201.6. ст. 201 цього ж Кодексу, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно п. 201.14. ст. 201 цього ж Кодексу, платники податку зобов'язані вести окремий облік операцій з постачання та придбання товарів/послуг, які підлягають оподаткуванню, а також які не є об'єктами оподаткування та звільнені від оподаткування згідно з цим розділом.

Згідно п. 201.15. ст. 201 цього ж Кодексу, зведені результати такого обліку відображаються в податкових деклараціях, форма яких встановлюється у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу. Платник податку веде реєстр виданих та отриманих податкових накладних в електронному вигляді, у якому зазначаються порядковий номер податкової накладної, дата її виписки (отримання), загальна сума постачання та сума нарахованого податку, а також реєстраційний номер платника податку - продавця, який видав податкову накладну такому платнику податку.

Згідно ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 цього ж Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Як видно з матеріалів справи , що позивачем в обґрунтування реальності (фактичності) здійснення господарських операцій надано суду копії та оригінали наступних документів:

- актів виконаних робіт (надання послуг) підписаних за участю представника позивача та представників його контрагентів щодо послуг перевезення;

- товарно-транспортних накладних;

- договорів транспортного перевезення між позивачем, як замовником та його контрагентами, як перевізниками про перевезення вантажу;

- актів приймання передачі виконаних робіт підписаних за участю представника позивача та представників його контрагентів щодо послуг перевезення;

- актів виконання транспортних послуг підписаних за участю представника позивача та представників його контрагентів щодо послуг перевезення;

- податкових накладних контрагентів позивача щодо надання транспортних послуг;

- виписок про рух коштів по рахунках позивача;

- договору поставки № 1212/1 від 12.12.2012 року укладеного між позивачем, як покупцем та ТОВ "Флюід Тівіай", постачальником. Згідно предмету цього ж договору продавець зобов'язується передати у власність покупця олію соняшникову нерафіновану, а покупець зобов'язується прийняти цей ж товар та своєчасно здійснити його оплату. Згідно п. 2.1. цього ж договору, поставка товару здійснюється партіями постачальником за його рахунок. Датою поставки партії товару вважається дата підписання видаткової накладної на партію товару. Постачальник відповідно до ст. 667 ЦК України зберігає товар протягом строку не менше як три місяці, з дати вказаної у видатковій накладній на партію товару, та здійснює поставку партії товару Покупцю на підставі його вимоги, в якій зазначається місце доставки товару, отримувач товару, кількість товару, що необхідно доставити та строк доставки. Згідно до п. 2.2. цього ж договору, одночасно з товаром продавець зобов'язується передати покупцю документи, що стосуються товару та підлягають передачі разом із товаром, а саме: оригінал видаткової накладної, оригінал податкової накладної;

- вимоги про доставку товару до договору поставки № 1212/1 від 12.12.2012 року;

- платіжні доручення, з призначенням платежу за олію соняшникову нерафіновану (пресову) згідно договору № 1212/1 від 12.12.2012 року;

- податкові накладні виписані ТОВ "Флюід Тівіай" позивачу щодо придбання олії;

- видаткові накладні підписані позивачем та ТОВ "Флюід Тівіай" щодо придбання олії.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у частині визнання протиправними і скасування спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки мету та реальність здійснення позивачем вищевказаних господарських операцій відповідачем не спростовані.

Фактом з яким законодавець пов'язує виникнення у платника права на податковий кредит та формування витрат є реальне здійснення операцій з придбання товару. Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що недоліки первинних документів на які вказує апелянт не можуть слугувати перешкодою для реалізації платником права на податковий кредит та формування витрат, оскільки позивач формував витрати та податковий кредит із сплачених сум в тому числі ПДВ. Податкові накладні, видаткові накладні видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначені для використання в його ж господарській діяльності.

Матеріалами справи стверджується , що позивачем до перевірки надані договори, акти наданих послуг, видаткові та податкові накладні розрахункові документи. Відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Необхідною умовою для включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість та правомірність формування витрат - є наявність ділової мети у діях платника податку, а саме, продажу придбаного товару не нижче ціни придбання, придбання послуг, використання яких має позитивний вплив на результати господарської діяльності платника податку, тобто здійснення господарської діяльності, яка направлена на реальне отримання платником податків економічної вигоди від здійснених ним господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що міркування апелянта про те, що відсутність у видах діяльності ТОВ "Флюід Тівіай" торгівельної діяльності є підставою вважати безтоварними правовідносини з позивачем є хибним, оскільки це не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Недопустимим є обмеження суб'єкта господарювання у свободі укладення договору, відповідно вказані висновки відповідача не можуть спростовувати реальність господарських операцій позивача.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що позивачем до перевірки не надано документів на підтвердження факту та місця зберігання олії від дати виписки видаткової накладної постачальником ТОВ "Флюід Тівіай" (з 02.01.2013 по 31.01.2013) до дати виписки ТОВ "Експрес Логістик" видаткової накладної на реалізацію олії на ПП "Оліяр" (28.02.2013), однак згідно умов договору між позивачем та ТОВ "Флюід Тівіай", останнім олія зберігалась згідно вимог ст. 667 ЦК України, що відповідачем також не спростовано.

Також колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що відсутність деяких реквізитів у видаткових накладних, виписаних ТОВ "Флюід Тівіай", не може бути беззаперечним доказом безтоварності спірних операцій, оскільки такі припущення відповідача не підтверджені іншими доказами в їх сукупності.

Колегія суддів зазначає , що Перевіркою не можливо було встановити факту передачі олії від ТОВ "Флюід Тівіай" до ТОВ "Експрес Логістик", оскільки з матеріалів справи видно, що товар придбаний позивачем згідно вимог про доставку був доставлений ТОВ "Флюід Тівіай" на ПП "Оліяр", що по суті не заперечується відповідачем та узгоджується із вимогами ЦК України. Відповідно до вказаних фактичних обставин позивач і не міг надати до перевірки доказів транспортування, сертифікатів якості, актів приймання-передачі тощо, саме йому згаданої олії, оскільки в нього такі відсутні, так як позивач в цій правовій ситуації не здійснював перевезень та не є кінцевим отримувачем придбаної олії.

Колегія суддів вважає, що висновки апелянта ґрунтуються лише на припущеннях не підтверджених жодними доказами, оскільки фактичний рух коштів та товару придбаного позивачем від ТОВ "Флюід Тівіай" на ПП "Оліяр" апелянт (відповідач ) не спростував.

Також колегія суддів вважає вірним те , що судом першої інстанції не враховано висновки відповідача щодо безтоварності господарських операцій позивача пов'язаних з транспортним експедируванням вантажів, оскільки відсутність деяких реквізитів у актах надання послуг, не може бути беззаперечним доказом безтоварності спірних операцій, а такі припущення відповідача не підтверджені іншими доказами в їх сукупності.

Апелянт зазначає, що перевіркою не підтверджено економічну доцільність понесених витрат ТОВ "Експрес-Логістик", причинного зв'язку між придбаними та реалізованими послугами та їх використання у власній господарській діяльності, однак вказаний висновок суперечить принципу презумпції правомірності платника. Позивач не повинен підтверджувати економічну доцільність господарської діяльності, однак відповідач зобов'язаний у випадку порушення платником вимог податкового законодавства беззаперечними доказами підтвердити встановлені порушення, що відповідачем по даній справі не зроблено.

Позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій із контрагентами надано суду вищевказані копії належних первинних документів за відповідні періоди. Вказані докази також відображають реальність господарських операції, їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, а також використання придбаних товарів, робіт, послуг у власній господарській діяльності, які є підставою для формування податкового обліку позивача.

Податковий кодекс України не ставить в залежність отримання бюджетного відшкодування чи формування витрат платником податків від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Якщо контрагенти позивача не виконали свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо контрагентів позивача. Відповідачем невиконання вказаного обов'язку контрагентами позивач жодними належними та допустимими доказами не підтверджено.

Слід зазначити, що згідно пункту 3 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України від 22.12.2010 року № 984, акт перевірки - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби".

Складення акту перевірки є службовою діяльністю посадової особи чи посадових осіб на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації стосовно об'єкта перевірки. Посадова особа чи посадові особи відповідача при складанні акта перевірки, викладає чи викладають свою суб'єктивну оцінку результатів перевірки платника податків. Сам лише акт перевірки позивача не створює будь-яких правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав чи обов'язків позивача, оскільки обставини зазначені у вказаному акті перевірки позивача мають бути підтверджені належними та допустимими доказами

Крім цього, спірні податкові повідомлення рішення не відповідають вимогам п. 102.1. ст. 102 ПК України, оскільки визначені позивачу суми грошового зобов'язання понад 1095 днів, що відповідачами не спростовано. Також колегія суддів погоджується з тим ,що суд першої інстанції не вбачає можливості розрахувати суми визначених податковим органом грошових зобов'язань по спірних податкових повідомленнях - рішеннях в межах 1095 днів з дня прийняття цих же рішень, відповідачами такий розрахунок також не надано. Оскільки неправомірну частину спірних рішень виокремити не можливо, а тому вказана обставина послужила підставою для скасування спірних рішень в цілому.

Суд при вирішенні питання щодо правомірності рішень суб'єкта владних повноважень може вирішувати питання щодо його відповідності нормам чинного законодавства, однак не може підміняти собою інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього ж органу державної влади.

Вказана позиція узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначає, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, на підставі правильно встановлених обставин справи та визначених їм правовідносин, прийшов до обґрунтованих і законних висновків. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи і відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Тобто, постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо вимог законності та обґрунтованості судових рішень, і підстав для її скасування і відповідно задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, ст. 198, ст. 200, ст. 205, ст. 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Пустомитівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2015р. у справі № 813/191/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: О.О. Большакова

І.В. Глушко

Повний текст ухвали складений 01 березня 2016 року.