Справа № 803/1963/13-а
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 876/13392/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гудима Л.Я. ,Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Валентинівнина постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19 червня 2013 року за №.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач безпідставно вважає нікчемними правочини, укладені із товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група 2005» (далі - ТзОВ «ПФГ 2005») та публічним акціонерним товариством «Гнідавський цукровий завод», оскільки договірні зобовязання сторонами виконані, а реальність їх виконання підтверджується первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. Крім того, вказує на правомірність формування підприємцем валових витрат та податкового кредиту, так як суми витрат та ПДВ включені до податкової звітності на підставі належним чином оформлених документів у відповідності до вимог чинного податкового законодавства. Позивач зазначає на представлення відповідних первинних документів, що засвідчують використання транспортних засобів при перевезенні товару (борошна), придбаного у ВАТ « Херсонський комбінат хлібопродуктів».

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального й процесуального права, висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі покликається на те, що первинні документи, а саме: накладні, податкові накладні, ТТН, TзOB «ПФГ 2005», ПАТ «Гнідавський цукровий завод» та ФОП ОСОБА_1 належним чином складені на виконання укладених між ними договорів поставки. Всі документи підписані відповідальними особами та скріплені печатками як позивача так і контрагента, а оплата товару підтверджується платіжними дорученнями

Вважає, що нею фактично здійснювалися реальні господарські операцій, суми по яких позивачем включені до складу податкового кредиту. Придбаний товар використовувався у власній господарській діяльності, а саме був проданий іншим контрагентам, а саме ПАТ «Луцьк-Фудз» та іншим контрагентам. Всі первинні документи складені відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що заперечує висновки твердження податкового органу про донарахування грошового зобовязання зі сплати податку на додану вартість та розміру штрафної санкції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення. При цьому колегія суддів зазначає наступні обставини.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Луцькою ОДПІ в період з 22 травня 2013 року по 28 травня 2013 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань достовірності нарахування податкового зобовязання та податкового кредиту субєктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_1 в деклараціях з ПДВ за період з 1 лютого 2013 року по 31 березня 2013 року.

За результатами якої складено акт за №3092/17.2/НОМЕР_1 від 3 червня 2013 року, яким встановлено порушення пункту 185.1 «а» статті185, пункту 186.1 статті186, пункту 187.1 статті187, підпункту 192.1.1 «а» пункту 192.1, пункту 192.3 статті192, пунктів 198.1,198.2,198.3статті198, пункту 200.2 статті200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, а саме, субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 внаслідок здійснення безтоварних операцій, перевіркою правильності визначення задекларованих показників в деклараціях по ПДВ за лютий, березень 2013 року, встановлено заниження ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 72 173 грн. (за лютий 2013 року - 14 392 грн. та за березень 2013 року - 57 781 грн.).

За наслідками перевірки Луцькою ОДПІ ГУ Міндоходів прийняте податкове повідомлення-рішення за № від 19 червня 2013 року, яким визначено суму грошового зобовязання з ПДВ в розмірі 108 259 грн. 50 коп., в тому числі 72 173 грн. - основний платіж та 36 086 грн. 50 коп. - штрафна (фінансова) санкція.

Висновки перевірки вмотивовані тим, що за період з 1 лютого 2013 року по 31 березня 2013 року, внаслідок здійснення безтоварних операцій позивачем завищено показники за лютий на суму 19 361 грн. та за березень 2013 року на суму 73 935 грн., а також завищено податковий кредит в сумі 165 466 грн., а саме: за лютий 2013 року в сумі 33 750 грн. та за березень2013 року в сумі 131 716 грн..

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зокрема зазначив, що господарські операції по поверненню ТМЦ від ПАТ «Луцьк Фудз» за лютий, березень 2013 року, які відображені підприємцем ОСОБА_1 в досліджуваних документах не мають достатньої доказовості, фактичного здійснення господарських операцій.

Разом з тим, позивачем не предявлено будь-яких документів (договорів, довіреностей тощо) які б підтверджували взаєморозрахунки ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів». Також відсутня інформація щодо взаємовідносин з субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_2

Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що викладені в акті перевірки висновки Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів, знайшли своє підтвердження в ході зясування обставин у справі по суті, а тому прийняте на підставі матеріалів перевірки податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають дійсним обставинам справи, з огляду на наступне.

За період з 1 лютого 2013 року по 31 березня 2013 року позивачем задекларовано податкових зобовязань по ПДВ у сумі 158 886 грн. та податковий кредит по ПДВ в сумі 244 737 грн..

У спірному періоді позивач перебувала у господарських відносинах з субєктами підприємницької діяльності, а саме: ТзОВ « Промислово фінансова група 2005», ПАТ «Гнідавський цукровий завод», ПАТ «Луцьк Фудз», ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» та особами, які надавали послуги транспортного перевезення.

В пп.14.1.36п.14.1ст.14 ПК визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що повязана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп.14.1.181 цього ж пункту податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно зрозділом V цього Кодексу.

У відповідності до п.44.1ст.44 цього ж Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом пунктів138.1, 138.2ст.138 ПК передбачено витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, які складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності. У пп.138.1.1 цієї ж статті визначено, що такі витрати включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення обєкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 ст.140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1ст.139 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до п.198.2ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списаннякоштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом п.198.3ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно дост.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11ст.201цьогоКодексу) (п.198.6ст.198 ПК).

За змістом п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч.1ст.9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, господарська операція являє собою дію або подію, яка веде до змін у фінансовому стані підприємства. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

З наведеного випливає, що право платника на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації реально понесених ними витрат, повязаних з отриманням прибутку, у звязку з чим обумовлюється необхідністю підтвердження належними документами факту понесення таких витрат.

Матеріалами справи підтверджується наявність договірних відносин позивача з товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-фінансова група 2005» від 24.09.2012 року щодо придбання товару. У відповідності до умов договору,поставка товару можу здійснюватись на умовах самовивозу покупцем зі складу продавця. Специфікація товару не визначена, як і ціна поставки. Сторони узгодили про здійснення попередніх замовлень щодо здійснення порядку поставок. Зі змісту долучених платіжних документів, податкових накладних та видаткових накладних встановлено, про облік поставок цукру, поставка якого забезпечувалась ТзОВ «Промислово-фінансова група 2005» ( т.1 а.с.22-34). Транспортування та вивантаження товару на території приватного підприємця ОСОБА_1, а також його зберігання, документами не підтверджується.

На виконання договору поставки №33 від 22.02.2012 року, Публічне акціонерне товариство «Гнідавський цукровий завод» зобовязувався здійснити поставку цукру приватному підприємцю ОСОБА_1. Сторони погодили здійснення поставок на умовах : склад постачальника, м.Луцьк, вул.Ранкова,1. Вказана обставина висвітлена у податкових та видаткових накладних, платіжних дорученнях та товарно-транспортних накладних ( т.Іа.с. 35-60). Період поставок охоплювався періодом 07.02-19.02.2013 року. Представлені товарно- транспортні накладні не містять інформації щодо місця розвантаження товару.

У відповідності до умов договору зберігання № 16/01/2013 від 16.01.2013 року підприємець ОСОБА_1 виконував функції зберігача борошна поклажодавця ( ПАТ «Луцьк Фудз») у кількості 221 тонна та терміном до 16.06.2013 року. При цьому, первинні документи, видаткові накладні ( т.І, а.с. 61-88) містять покликання на договір №26/11 від 26.11.2012 року. Зміст договору зберігання не визначає місце розвантаження та зберігання товару, який передається під зберігання. У вказаних документах не значиться адреса виробничого приміщення позивача, а визначається місце проживання позивача. Вказані видаткові накладні фактично підтверджують факт продажу борошна від підприємця ОСОБА_1 до покупця ПАТ «Луцьк Фудз», що унеможливлює встановити факт та кількість товару, що передавався на зберігання позивачеві. Наявні в матеріалах справи документи на повернення товару ( борошна) за період лютий-березень 2013 року ( т.І, а.с.89-135) не дають можливість відтворити факт повернення товару, оскільки містять інформацію про договір №09/08 від 09.08.2010 року. Інші документи на підтвердження цієї обставини суду не представлені, що не дає можливість встановити реальність цієї господарської операції.

За умовами договору купівлі-продажу товарів №422 від 09.11.2012 року, постачальник ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів», зобовязувався продати борошно підприємцю ОСОБА_1. Умови поставок, розрахунки та пункт поставки визначався сторонами додатково. Накладні на відпуск товару ( т.І а.с. 173-175,185) визначають отримувачем вантажу позивача та містять інформацію про транспортний засіб. Натомість, вказані накладні містять покликання на те, що отримувачем борошна від ПАТ «Херсонський комбінат хлібопродуктів» виступає підприємець ОСОБА_1 на підставі доручення про отримання товару. Матеріали справи містять інформацію щодо залучення транспортних організацій до здійснення перевезення вантажу ( т.І, а.с. 140-165), проте дослідити використання транспортних засобів до здійснення перевезення борошна, що придбавалось на виконання договору купівлі-продажу товарів №422 від 09.11.2012 року, не надається можливим. Разом з тим, сторона позивача не заперечує помилковості включення до складу податкового кредиту за період листопад-грудень 2012 року податкових накладних, отриманих від ПП «ТК «Укр-Петроль».

Колегія суддів вважає, що господарська діяльність позивача щодо закупівлі даної групи товарів мала ознаки системних закупівель, а тому неможливо встановити факт придбання та реалізацію продукцію саме за угодами спірного періоду, що охоплювався актом перевірки.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат(витрат) та податкового кредиту.

Таким чином, право платника на формування податкового кредиту залежить від дотримання ним наступних вимог, а саме реальне придбання товарів, робіт (послуг) з господарською метою та наявність податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог п.201.1 ст.201 ПК. При цьому наведені вимоги законодавства передбачають не лише наявність усіх обов'язкових реквізитів, але й достовірність відомостей, що містяться у них.

На правильність наведеного вказує і правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року в справі № 21-737во10 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Визначальною ознакою віднесення понесених витрат до складу таких є їх безпосереднє використання у господарській діяльності, а саме у підготовці, організації, веденні виробництва, продажу продукції (робіт, послуг) та охороні праці.

Розглядаючи спір про правомірність формування платником податку податкового кредиту, суди повинні надати належну правову оцінку усім доказам та обставинам, що стосуються предмету доказування, в їх сукупному звязку один з одним, зясувати характер та зміст спірних операцій позивачем з його контрагентами, дослідити договори укладені з останнім, а також усі укладені на його реалізацію первинні документи, повязані з їх виконанням та які належить складати залежно від певного виду господарської операції, і лише на підставі цього зробити вмотивований висновок про достовірність чи не достовірність даних, вказаних в первинних документах, або про їх невідповідність вимогам чинного податкового законодавства чи навпаки, а також про те, чи відбувся дійсний рух активів між учасниками відповідних операцій, встановити наявність звязку між фактом придбання товарів та робіт з понесенням інших витрат із господарською діяльністю платника податку та використання цих товарів у господарській діяльності.

Слід зазначити, що обовязок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є субєктом, який зменшує суму податкового зобовязання з податку на додану вартість, що підлягає перерахуванню до бюджету на суму податкового кредиту.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який, встановивши безтоварність операцій між позивачем та його контрагентом, не знайшов підстав вважати правомірним формування позивачем податкового кредиту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 41, 195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 11.10.2013 рокуу справі № 803/1963/13-а без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_3

Повний текст

виготовлено 29.02.2016 року.