Справа № 820/10752/15
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"26" лютого 2016 р. № 820/10752/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонов М.О.

за участю секретаря судового засідання Сайко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, третя особа: Державна казначейська служба України
про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення та визнання дій незаконними ,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Визнати незаконним та скасувати наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 24 вересня 2015 року № 197 о/с в частині звільнення ОСОБА_1;

2. Поновити позивача на досаді слідчого відділення лінійного відділу на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці;

3. Стягнути з Управління МВС України на Південній залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2015 року і по день поновлення на посаді;

4. Визнати дії (бездіяльність) Головного управління МВС України в Харківській області в порушенні переважного права позивача на призначення на посаду в реорганізованому лінійному відділенні на станції Харків-Пасажирський протиправними.

В обгрунтування позовних вимог зазначено наступне. 05 вересня 2009 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, яку з цього часу проходив в Управлінні МВС України на Південній залізниці. Наказом Управління від 23 вересня 2009 року № 76 о/с було призначено на посаду інспектора патрульної служби роти патрульної служби ЛВ на ст. Харків-Пасажирський. Наказом Управління від 29 грудня 2010 року № 172 о/с було призначено на посаду інспектора сектору кадрового забезпечення ЛВ на ст. Харків-Пасажирський.

Так, наказом Управління від 24 вересня 2015 року № 197 о/с відповідно до пункту 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Положення № 393), позивача як інспектора сектору кадрового забезпечення ЛВ на ст. Харків-Пасажирський було звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів.

Зі своїм звільненням позивач не згоден, вважає його таким, що прийняте з грубим порушенням чинного законодавства України, наказ є незаконним в частині звільнення, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав, свобод та законних інтересів.

Позивач в судове засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити повністю.

Представник відповідача1 - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, в судове засідання з'явився, проти позовних вимог заперечував з підстав та мотивів, викладених у наданих до суду письмових запереченнях.

Уповноважений представник відповідача2 - Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - ДКС України, в судове засідання також не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали справи та заперечення проти адміністративного позову, вивчивши доводи позовних вимог, заслухавши почяснення сторін, а також дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Судом встановлено, що 05 вересня 2009 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ, яку з цього часу проходив в Управлінні МВС України на Південній залізниці. Наказом Управління від 23 вересня 2009 року № 76 о/с було призначено на посаду інспектора патрульної служби роти патрульної служби ЛВ на ст. Харків-Пасажирський. Наказом Управління від 29 грудня 2010 року № 172 о/с було призначено на посаду інспектора сектору кадрового забезпечення ЛВ на ст. Харків-Пасажирський.

Так, наказом Управління від 24 вересня 2015 року № 197 о/с відповідно до пункту 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української від 17 липня 1992 року № 393 (далі - Положення № 393), позивача як старшого лейтенанта міліції інспектора сектору кадрового забезпечення ЛВ на ст. Харків-Пасажирський було звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів.

Матеріалами справи підтверджено, що у зв'язку з находженням позивачки у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, письмове попередження від 23.07.2015 р. про скорочення посади в зв'язку з оголошенням наказу МВС України від 22.06.2015 №741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції", позивач отримав 23.07.2015 року.

Згідно довідки наявній в справі, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до статті 18 Закону України «Про відпустки», згідно наказу Управління від 21 серпня 2013 року № 206 о/с, позивачці була надана з 19 серпня 2013 року по 01 травня 2016 року.

Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На розвиток означеної норми закону Кабінетом Міністрів України було видано постанову від 29.07.1991р. №114, якою затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі за текстом -Положення).

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачем служби унормовані спеціальним актом законодавства - Положенням, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Суд зазначає, що п. 64 «г» вищезазначеного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління МВС України на Південній залізниці, перебуває у стані припинення з 14.07.2015 та момент розгляду справи, але не ліквідоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Суд вказує, що Управління МВС України на Південній залізниці є органом міністерства внутрішніх справ України на транспорті, територією обслуговування якого Харківська, Полтавська, Сумська та Чернігівська області.

Дані функції після ліквідації Управління будуть виконувати інші підрозділи Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог чинного законодавства України після скорочення посад, обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом призначення на посади відповідного фаху, а оскільки позивач проходить службу в органах внутрішніх справ, то його обов'язкове працевлаштування повинно відбуватися шляхом переводу для подальшого проходження служби в інші органи внутрішніх справ України, якими в даному випадку є Головне управління МВС України в Полтавській, Харківській, Сумській області та Чернігівській області, і саме Міністерство внутрішніх справ.

Суд зазначає, що 2 липня 2015 року прийнято Закон України «Про Національну поліцію». Даний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення № 114).

Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до частини першої 47 Закону України «Про Національну поліцію», призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, відповідно до пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон України «Про Національну поліцію» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Зазначене положення відповідає правовій позиції Євроопейського Суду з прав людини.

Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі «Костянтин Маркін проти Російської Федерації» зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір по суті, Харківський окружний адміністративний суд з огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобов'язання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів ознайомлення позивача зі змістом наказу від 22.06.2015 №741, чи надання його копії, так само позивачу не було запропоновано жодної вакантної щодо іншої посади. В судовому засіданні представник відповідача2 не надав жодних пояснень з цього приводу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави скасування наказу в частині звільнення та для поновлення позивача на посаді.

Суд зазначає, що частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.

А згідно частини 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте, відповідачем не надано суду доказів правомірності свого рішення.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про визнання наказу № 197 о/с від 24 вересня 2015 року в частині звільнення позивача є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Відносно вимоги про визнання дії (бездіяльність) Головного управління МВС України в Харківській області в порушенні переважного права позивача на призначення на посаду в реорганізованому лінійному відділенні на станції Харків-Пасажирський протиправними, суд зазначає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки призначення на посаду у реорганізованому відділенні передбачає певну процедуру без проведення якої таке переведення є неможливим. Поряд із цим суд звертає увагу, що старший лейтенант міліції ОСОБА_1 інспектор сектору кадрового забезпечення ЛВ на ст. Харків - Пасажирський не зверталась в управління кадрового забезпечення ГУМВС України в Харківській області з проханням подальшого проходження служби до ГУМВС, а тому, суд в діях відповідача, Головного управління МВС України в Харківській області не вбачає протиправності.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також згідно статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 86, ч.1 ст.158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України Харківський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, третя особа - Державна казначейська служба України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення та визнання дій незаконними - задовольнити частково.

Скасувати наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 24 вересня 2015 року № 197 о/с в частині звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на досаді слідчого відділення лінійного відділу на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення лінійного відділу на станції Харків-Пасажирський Управління МВС України на Південній залізниці допустити до негайного виконання.

Стягнути з Управління МВС України на Південній залізниці на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 25 вересня 2015 року і по день поновлення на посаді

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо суб'єкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 01 березня 2016р.

Суддя Спірідонов М.О.