Справа № П/811/1590/15
Суддя: О.В. Кравчук
Дата ухвалення: 2015-06-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

18 червня 2015 року Справа № П/811/1590/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області

до відповідача Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності

про стягнення збитків.

В С Т А Н О В И В:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області з вимогою стягнути з Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності збитки у сумі 724379,53 грн. в дохід Державного бюджету України.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною фінансовою інспекцією в Кіровоградській області проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за період з 01 січня 2011 року по 01 березня 2013 року. В ході ревізії виявлено ряд порушень чинного законодавства. За таких умов позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача збитки у сумі 724379,53 грн.

Відповідач у своїх письмових запереченнях просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову (а.с.34-40).

З огляду на неприбуття у судове засідання представників сторін, належно повідомлених про дату, час та місце розгляду справи та на подання ними клопотань про розгляд справи без їх участі, на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглянув справу у порядку письмового провадження (а.с.62, 81).

Аналізуючи заявлені позивачем позовні вимоги, суд зазначає таке.

Згідно статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі Закон) законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 (далі Положення, Держфінінспекція відповідно), визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (пункт 7 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (підпункт 15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (підпункт 18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (підпункт 21).

Положенням установлено, що Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми узгоджуються з положеннями статті 10 Закону, якою визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, пунктом 7 передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з пунктом 10 статті 10 Закону органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до пункту 13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм у їх системному звязку дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на коригування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Відтак, суд доходить висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства, і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Натомість в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

У справі, що розглядається, Інспекція пред'явила вимоги, які вказують на виявлені у ході перевірки підконтрольного субєкта збитки та необхідність їх відшкодування.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Аналогічні правові позиції були висловлені колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15 квітня 2014 року (справи №№ 21-40а14, 21-63а14), 13 травня 2014 року (справа № 21-89а14,) 20 травня 2014 року (справа № 21-93а14) та від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-462а14), які, за змістом статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обовязковими для суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

З приписами наведеної норми кореспондуються положення частини четвертої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зі змісту вказаного положення вбачається, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 18 червня 2013 року у справі №21-204а13.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд стягнути з Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності збитки внаслідок нарахувань з фонду оплати праці та виплат по тимчасовій втраті працездатності працівникам ДЮСШ, за період з 01 січня 2011 року по 01 березня 2013 року.

Перелік справ, підвідомчих господарським судам, визначений статтею 12 Господарсько-процесульного кодексу України, разом з тим, наведений перелік не є вичерпним, оскільки за змістом пункту 1 вказаної норми, господарським судам підвідомчі також справи у спорах, що виникають з інших підстав, ніж ті, що визначені у даному пункті.

Суд звертає увагу, що Постановою пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24 жовтня 2011 року надано роз'яснення деяких питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам.

В пункті 2 вищезазначеної Постанови пленуму ВГСУ вказано на приписи частини 3 статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Таким чином, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані з стягненням з органів місцевого самоврядування та спеціально уповноважених державних органів, які є розпорядниками бюджетних коштів, сум збитків.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що предметом позову є не публічно-правовий спір, а спір, який випливає з господарських правовідносин. Відтак, зазначений позов має розглядатись господарським судом.

Згідно пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини другої вказаної статті якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

З огляду на вимоги частини другої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

З урахуванням викладеного, на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства та про наявність підстав для закриття провадження у справі №П/811/1590/15.

На підставі викладеного та керуючись пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом Державної фінансової інспекції в Кіровоградській області до Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення збитків.

Роз'яснити позивачеві, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства та що повторне звернення до адміністративного суду з тією самою позовною заявою не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги в 5-денний строк з дня отримання цієї ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Кіровоградського окружного

адміністративного суду ОСОБА_2