Справа № 815/6804/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2016-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6804/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 року м. Одеса

Колегія Одеського окружного адміністративного суду у складі: головуючого судді Бутенка А.В., суддів Гусева О.В., Стеценка О.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 30.07.2015 року № 446-15,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 30.07.2015 року № 446-15, зазначивши, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

До судового засідання від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 114).

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення клопотання представника позивача, а тому на підставі ст. 128 КАС України, справа слухалась за відсутності сторін за наявними в справі доказами в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що країною походження ОСОБА_1 є Туніс. У 2007 року позивач приїхала до України з метою навчання і навчалася у Харківському Національному автомобільно-дорожньому університеті.

До закінчення терміну легального перебування в Україні, який закінчився 29.01.2013 року, позивач за міжнародним захистом не зверталась.

Із заявою про визнання біженцем до ГУ ДМСУ в Одеській області позивачка звернулась 16.10.2014 року.

02.09.2015 року ОСОБА_1 отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту від 21.08.2015 року № 340 на підставі рішення ДМС України від 30.07.2015 року № 446-15 (а.с. 10).

Не погоджуючись з рішенням ДМС України позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач приїхала до України в 2007 році з метою отримання вищої освіти. Після закінчення ВНЗ у вересні 2012 року, батько позивача повідомив, що спонсором її навчання та проживання в Україні був її двоюрідний брат, в зв'язку з цим вона повинна віддати кошти брату або вийти за нього заміж. З цього моменту вона припинила зв'язок із батьком, який, начебто, відмовився від неї (протокол співбесіди 15.10.2014 року, а.с. 66). Небажання зазнати примусового одруження та побоювання гніву з боку батька і стало причиною звернення позивачки за захистом до ГУ ДМСУ в Одеській області.

Судом також встановлено, що під час навчання у ВНЗ України, позивач поверталась на територію країни громадянського походження, де перебувала протягом двох місяців, з 30.06.2011 по 20.08.2011 роки (а.с. 55). Під час перебування на території Тунісу позивачка не отримувала жодних погроз та будь-яких переслідувань не зазнавала.

Суд зазначає, що з моменту виїзду на навчання до України позивач двічі поверталась до країни громадянського походження, в 2007 та 2012 роках, ніяких переслідувань та побоювань стати їх жертвою в цей період у неї не виникало.

Крім того, із заявою про визнання біженцем до ГУ ДМСУ в Одеській області ОСОБА_1 звернулась лише 16.10.2014 року, хоча термін легального перебування в Україні закінчився 29.01.2013 року.

Цим самим позивач порушила вимоги ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Позивач, з 29.01.2013 року до моменту звернення за захистом 16.10.2014 року перебувала на території України нелегально, що свідчить про зловживання з її боку процедурою звернення за захистом в України.

Відповідно до Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, у ході розгляду заяви позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що позивач ніколи не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, заявлена інформація носить приватний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків її особисто або членів сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Відповідачем сімейно-побутові проблеми не розглядаються при вирішенні питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, тому суд погоджується з тим, що зазначені обставини визнані неправдоподібними та не були взяті до уваги Державною міграційною службою.

Також судом встановлено, що позивач в 2010 році отримала новий національний паспорт. Зазначене вказує на наявність захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни громадянського походження виникали будь-які обставини, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі захисту в Україні.

Як встановлено судом із матеріалів особової справи, позивач взагалі не приховує, що звернення за захистом в Україні направлене на легалізацію свого становища в Україні.

Суд зазначає, що надані Позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернулась не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з вимогами Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем, тобто особою, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці та може бути рухомою бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виїзд за межі країни походження стався лише з метою отримання освіти та спотворена історія вказує на бажання тимчасової легалізації на території України та відсутність потреби в міжнародному захисті. Окрім того, жодних причин, які б унеможливлювали добровільне повернення позивача до Тунісу, де проживають її найближчі родичі, за матеріалами особової справи виявлено не було.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не мала відношення до будь-якої політичної організації в країні походження.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач, перебуваючи в країні громадянської належності та поза її межами, не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача вбачається відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Тунісу, оскільки в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація є стабільною.

З урахуванням викладеного, а також ситуації по країні походження позивача, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_1, додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів наявності серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання їй статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, не підпадають під пункти 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, заява позивача є очевидно необґрунтованою, тому суд вважає рішення відповідача, оформлене наказом ДМС України від 30.07.2015 року № 446-15, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 30.07.2015 року № 446-15- відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Гусев О.Г.

Суддя Стеценко О.О.