Справа № 806/5245/15
Суддя: Сичова Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Житомир справа № 806/5245/15

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сичової О.П., суддів: Нагірняка М.Ф., Семенюка М.М.,

секретар судового засідання Мазур О.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача Беспризванного А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу , поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з даним позовом в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Житомирській області №00139 о/с від 04.11.2015 в частині його звільнення в запас Збройних Сил України за ст.64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ;

-зобов"язати УМВС України в Житомирській області поновити його на посаді старшого оперуповноваженого УМВС України в Житомирській області;

-зобов"язати відповідача на підставі ст.9 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VІІІ перевести його на службу до Головного управління Національної поліції в Житомирській області на підставі поданого рапорту від 06.11.2015;

- стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по день прийняття рішення;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмір 5000 грн.;

- відповідно до п.2 ч.1 ст.256 КАС допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення на службі на посаді старшого оперуповноваженого 5-го відділу управління оперативної служби УМВС України в Житомирській області, переводу на службу до Головного управління Національної поліції України в Житомирській області.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період із 10.01.2006 по 04.11.2015 перебував на службі в органах внутрішніх справ України.

Наказом УМВС в Житомирській області №00139о/с від 04.11.2015 був звільнений з посади старшого оперуповноваженого УМВС України в Житомирській області в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015. Вважає наказ про звільнення протиправним з огляду на наступне. На початку вересня 2015 року по виходу з відпустки позивача було ознайомлено з можливим майбутнім звільненням згідно п.п.8, 9, 10 р.ХІ "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про національну поліцію" №580-ХІІІ від 02.07.2015, який набрав чинності 07.11.2015. Проте з наказом про майбутнє скорочення позивача не ознайомлювали.

06.11.2015 у зв"язку з реформуванням органів внутрішніх справ позивач на ім"я начальника УМВС України в Житомирській області полковника міліції ОСОБА_5 через начальника свого відділу ОСОБА_6 подав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв"язку з переводом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області відповідно до п.64 "з" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" ( у зв"язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації))

07.11.2015 начальник відділу кадрового забезпечення підрозділу позивача вручив ОСОБА_1 трудову книжку, військовий квиток і припис для постановки на військовий облік, заявивши при цьому, що позивач звільнений зі служби через скорочення штатів.

Вважає, що оспорюваний наказ винесено незаконно.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Управління МВС України в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Житомирській області заперечував проти позовних вимог. Наголосив суду на тому, що УМВС України в Житомирській області не отримувало раторту від ОСОБА_1 про звільненя його з ОВС у зв"язку з переводом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області відповідно до п.64 "з" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" ( у зв"язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства і відомства (організації)). Зазначив, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області на підставі п.9 "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" не могло прийняти на службу до поліції позивача шляхом видання відповідного наказу, оскільки останній не виявив бажання проходити службу в поліції так як не звертався з відповідною заявою до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, а начальник УМВС України в Житомирській області не наділений повноваженнями призначати на відповідні посади до органів поліції.

Представники Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції України в судове засідання не з"явилися. На адресу суду надіслали письмові заперечення на адміністративний позов.

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_6, який був керівником позивача по справі на момент його звільнення. ОСОБА_6 повідомив суд, що рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв"язку з переводом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області ОСОБА_1 йому не надавав.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, правову позицію представника відповідача та пояснення свідка, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Встановлено, що у період із 10.01.2006 по 04.11.2015 ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України в УМВС України в Житомирській області, перебував на посаді старшого оперуповноваженого УМВС України в Житомирській області (копія трудової книжки а.с.11).

Наказом УМВС в Житомирській області №00139о/с від 04.11.2015 позивач звільнений з посади старшого оперуповноваженого УМВС України в Житомирській області в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015.

Відповідно до копії довідки УМВС України в Житомирській області вислуга років на день звільнення позивача становить: у календарному обчисленні - 13 років 03 місяці 05 днів, у пільговому обчисленні - 18 років 02 місяці 02 дні (а.с.12).

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні відносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Відповідно до ст.1 Закону № 580-VІІІ національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 р. в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015 р.

Як вбачається з пояснень свідка ОСОБА_6, керівника відділу де працював позивач, рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації йому позивач не подавав.

За таких обставин суд не бере до уваги доводи позивача про те, що ним подавався рапорт про переведення на службу до поліції.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього кодексу. Між тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів щодо подачі відповідної заяви чи рапорту.

Тобто, ОСОБА_1 не скористався наданим йому Законом № 580-VІІІ правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліцію, що в силу даного Закону вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції.

Згідно п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до пп."г" п.64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС України в Житомирській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Житомирській області від 04.11.2015 № 00139 о/с щодо звільнення позивача з посади старшого оперуповноваженого УМВС України в Житомирській області в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за ст.64 "г" ( через скорочення штатів) Положення рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ з 06.11.2015 є необґрунтованими.

Суд критично відноситься до тверджень позивача про наявність у нього переваженого права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, оскільки судом не встановлено, що позивач виявив бажання на проходження служби в поліції шляхом подачі відповідного рапорту чи заяви.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Посилання позивача на Кодекс Законів про працю з зазначенням, що спеціальними нормами не врегульовано звільнення особи рядового і начальницького складу через скорочення штату є хибним. Відповідно до роз"яснення Верховного Суду України №1-4/83 від 23.03.1998 порядок проходження служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України регулюється не Кодексом законів про працю, а законодавством про ці органи, в тому числі Законом України "Про міліцію" №565 від 20.12.1990, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29.07.1991.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо норми спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Слід зазначити, що спірні правовідносини врегульовано п.64 розділу VII Положення, яким визначено умови звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби, у тому числі передбачено і звільнення зі служби через скорочення штатів внаслідок організаційно- штатних змін.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №21-352а13) та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.10.2013 (справа К/9991/64031/11).

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на зазначене до спірних правовідносин не можуть застосовуватися норми Кодексу законів України про працю, оскільки норми цього матеріального закону із зазначених вище причин на працівників міліції, що проходять службу в органах внутрішніх справ, не поширюються.

Вимога позивача про стягнення з відповідача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги скасування наказу про звільнення тому також відхиляється.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя О.П. Сичова

Суддя М.Ф. Нагірняк

Суддя М.М.Семенюк

Повний текст постанови виготовлено: 25 лютого 2016 р.