Справа № 319/115/16-а
Суддя: Солодовніков Р. С.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/115/16-а
Провадження №2-а/319/3/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року смт Куйбишеве

Суддя Куйбишевського районного суду Запорізької області Солодовніков Р.С., розглянувши в поряду скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі Запорізької області провизнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

02лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі Запорізької області (далі - Управління ПФУ) про визнання протиправними дійщодо припинення виплати пенсії як інваліду ІІІ групи загального захворювання з 01 червня 2015 року та зобов'язання поновити виплату пенсії з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Вимоги обґрунтувала тим, що вона отримує пенсію як інвалід ІІІ групи загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058). З 01 квітня 2015 року відповідачем припинено виплату пенсії, оскільки вона є державним службовцем. Позивач вважає такі дії дискримінаційними по відношенню до неї та такими, що суперечать Конституції України, Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Управління ПФУ, як відповідач по справі, позов ОСОБА_1 не визнало і подало письмові заперечення. Відповідач прохає відмовити в задоволенні позову,посилаючись на те, щоприписи статті 47 Закону №1058в редакції, чинній з 01 квітня 2015 року, розповсюджуються на осіб, яким пенсії призначено за спеціальними законами:Законами України «Про статус народного депутата України, «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки позивач отримувала пенсію як інвалід ІІІ групи загального захворювання, призначену за Законом №1058, тому Управлінням ПФУ правомірно застосовані підстави для припинення виплати пенсії з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року. Крім того, позивач пропустила строк звернення до суду. Відтак вимоги позивача ОСОБА_1 безпідставні та задоволенню не підлягають.

Ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області у цій справі від 02лютого 2016 року за позовними вимогами ОСОБА_1 відкрито скорочене провадження.

Право позивача на оскарження бездіяльності відповідача, який згідно змісту п.7 ст.3 КАС України є субєктом владних повноважень, уповноважений державою на надання визначених Законом пільг, та визначено ст.ст.4,6, п.1 ч.1 ст.17 КАС України.

Предметом спору в даній справі є правомірність дій субєкта владних повноважень, повязана з припиненням пенсійних виплат, які є регулярними платежами.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак, є підставою для задоволення адміністративного позову.

Статтями 71,72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом.

Суд, з'ясувавши позиції сторін і фактичні обставини справи, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази, які мають значення для вирішення спору по суті, прийшов до висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1перебуває на обліку в Управлінні ПФУ, отримувала пенсію як інвалід ІІІ групи загального захворювання. Одночасно позивач працює на посаді головного бухгалтера відділу фінансово-господарського забезпечення та контрольної діяльності управління агропромислового розвитку Куйбишевської районної державної адміністрації Запорізької області та є державним службовцем, що підтверджено матеріалами справи.

З 01 квітня 2015 року позивачу припинено виплату пенсії по інвалідності, яка була їй призначена відповідно до ст.30 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Вирішуючи питання правомірності припинення виплати пенсії позивачу, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року внесено зміни до ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З урахування внесених змін вказана стаття Закону передбачає, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, якими врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, пенсія позивачу відповідачем не виплачується правомірно.

Доводи позивача, що з 01.06.2015р. позивач втратив право на призначення пенсії у порядку та розмірі, що визначалася положеннями Закону України "Про державну службу", а тому пенсії не виплачується неправомірно, суд вважає помилковими, оскільки згідно змін доч.4 ст. 37 Закону України "Про державну службу", діючих на час спірних правовідносин, підставою для тимчасової невиплати пенсії є період служби в органах державної влади, а не право на призначення пенсії.

Суд вважає, що в даному випадку ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно зазначеним законам, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Аналогічна позиція міститься в постанові Вищого адміністративного суду України від 28 січня 2016 року справа № К/800/51159/15.

Отже, позивач займаючи посаду головного бухгалтера відділу фінансово-господарського забезпечення та контрольної діяльності управління агропромислового розвитку Куйбишевської районної державної адміністрації Запорізької області, працює на державній службі, а отже має право ( з урахуванням відповідних вимог Закону України «Про державну службу») на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України «Про державну службу», а тому в даній ситуації на неї розповсюджується дія статті ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в чинній редакції на час виникнення правовідносин.

Відповідач з 01 квітня 2015 року припинив виплату позивачу грошового утримання на підставі ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі КйартанАсмундсон проти Ісландії від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи позицію Європейського Суду, висновки Конституційного Суду України, та беручи до уваги, що ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п. 3 Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», відповідач тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_3, керуючись саме чинною нормою законодавства, тому доводи суду першої інстанції про те, що припинення виплати пенсії є незаконним, а дія зазначеного Закону повинна розповсюджуватись тільки на осіб, яким пенсія буде призначатись після введення в дію цієї норми, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому відсутні підстави для зобов'язання відповідача відновити виплату пенсії та задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати пенсії по ІІІ групі інвалідності з 01 червня 2015 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним пенсійним законодавством України, зокрема, на виконання приписів Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02 березня 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.19 Конституції України, ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», стст.11,17,69-71,94,99,122,160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, її копії шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції Куйбишевський районний суд Запорізької області заяви за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України.

Суддя: Р.С.Солодовніков