Справа № 826/25419/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2016 року № 826/25419/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Мазур А.С., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доАпарату Верховної Ради України
про стягнення одноразової грошової допомоги ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить суд:

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі її тримісячної заробітної плати, що становить 18 900, 00 грн.;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції, що становлять 8 365,14 грн.;

- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 3% річних, що становлять 532,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що при звільненні відповідачем всупереч приписів ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" йому не виплачено одноразову грошову допомогу, що свідчить про допущення відповідачем бездіяльності, яка призводить до порушення охоронюваних законом прав та законних інтересів позивача. Також позивач вважає, що внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач також повинен компенсувати йому витрати від інфляції та 3% річних.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи. На обгрунтування безпідставності позовних вимог відповідач вказував про відсутність відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам. Також зазначав, що Апарат Верховної Ради України не є роботодавцем відносно позивача у зв'язку з чим у відповідача відсутні законні підстави для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі її тримісячної заробітної плати. Також зауважив про пропуск позивачем строку звернення до суду.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, керуючись приписами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з листопада 2007 року позивач зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України Орлова А.В.

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 21.12.2012 року № 5839 ОСОБА_1 на підставі подання народного депутата України Бобкова О.М. зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України Бобкова О.М. на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону Украйни «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного сьомого рангу державного службовця.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 року № 7212 позивача звільнено із займаної посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору (пункт 2 статті 36 КЗпП України).

В грудні 2014 року позивач звернувся до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука Валентина Олександровича із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень у зв'язку зі звільненням.

З огляду на те, що станом на день звільнення та пізніше відповідач не виплатив позивачу одноразову грошову допомогу, ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду.

Щодо заявленого представником Апарату Верховної Ради України клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку із пропущенням позивачем строків звернення до суду, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 працювала за строковим трудовим договором на постійній основі з поширенням дії Закону України "Про державну службу" помічником-консультантом народного депутата України з 13.12.2012 року по 27.11.2014 року.

27.11.2014 р. достроково припинила свої повноваження Верховна Рада України VII скликання. Позивач зазначає, що її як помічника-консультанта народного депутата України було звільнено у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України на підставі чого у неї виникло право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати.

Відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Тобто, строк звернення до адміністративного суду повинен обчислюватися з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Судом встановлено, що в грудні 2014 року позивач зверталась до керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука Валентина Олександровича з вимогою виконати ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та виплатити їй одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати.

Однак, жодного рішення про виплату їй одноразової грошової допомоги відповідачем прийнято не було.

Відповідно до ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/201 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", в яких зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку , що позивачем дотримано строки звернення до суду, оскільки порушення його прав щодо виплати одноразової допомоги є триваючим, в тому числі і в даний час.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначені Законом України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 року № 2790-ХІІ (далі - Закон № 2790-ХІІ).

Відповідно до частини 1 ст. 34 Закону № 2790-ХІІ встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

За приписами абзацу третього частини третьої ст. 34 Закону №2790-ХІІ на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Відповідно до пункту 23 частини 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

Згідно ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналіз викладеного свідчить, що на законодавчому рівні закріплено право помічника-консультанта народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати у випадку звільнення за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України про заробітну плату №30/3-37(13452) від 21.01.2016 року місячна заробітна плата помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_1 у вересні 2014 року складала 5000,00 грн., у жовтні 8040,00 грн. та в листопаді 4560,00грн. Тобто одноразова грошова допомога при звільненні позивача з посади помічника-консультанта народного депутата України становить 17 600,00грн.

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факту невиплати позивачу Апаратом Верховної Ради України одноразової грошової допомоги відповідно до частини 6 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України".

У зв'язку з викладеним суд вважає за доцільне стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 17 600,00грн.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем заявлена вимога про стягнення коштів у розмірі 18 900,00 грн., проте як вказувалось вище згідно довідки про зарплату №30/3-37(13452) від 21.01.2016 року розмір одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати становить саме 17 600,00грн.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам в силу дії принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань або відсутність коштів для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це виплата помічнику-консультанта народного депутата України одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати у випадку звільнення за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Так Європейський Суд з прав людини у справі "Кечко проти України" зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 втрат від інфляції, що становлять 8 365,14 грн. та 3% річних, що становлять 532,83 грн., суд зазначає наступне.

Стягнення з боржника інфляційних втрат, регулюється статтею 625 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постановах Верховного суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Аналіз вищезазначеного дає підстави дійти висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тому стаття 625 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, врегульованих нормами трудового законодавства нормами законодавства про публічну службу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов ОСОБА_1 таким, що підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Зобов'язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 17 600 (сімнадцять тисяч шістсот гривень) 00 коп.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур