Справа № 804/3873/15
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2015-06-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2015 р. Справа № 804/3873/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1,
секретаря судового засіданняОСОБА_2,
представника позивача:ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Дніпродзержинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.03.2015 відкрито провадження в адміністративній справі № 804/3873/15 та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 26.03.2015.
Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити адміністративний позов повністю.
Представник відповідача в судове засідання 09.06.2015 не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою від 25.05.2015, яка міститься в матеріалах справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на момент проведення податкової перевірки перебував на обліку у Дніпродзержинській обєднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області як платник орендної плати за землю.
Судом встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності повноти нарахування та сплати за землю фізичними особами за період з 05.02.2014 по дату закінчення перевірки, результати якої оформлені актом від 16.01.2015 № 68/04-03-17-01/НОМЕР_1.
Згідно з висновками означеного акта встановлено, що документальною позаплановою перевіркою встановлені порушення фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4: п. 44.1, п. 44.6 ст. 44, п.п. 16.1.5. п. 16.1 ст.16, з урахуванням п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, в частині ненадання до перевірки документів з питань обчислення і сплати орендної плати; п. 286.2 ст. 286 ПК України в частині ненадання податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2014 рік; п.п. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, з урахуванням п.п. 288.7 ст. 288 Податкового Кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобовязань з орендної плати за 2014 рік у розмірі 191355,87 грн.
З такою позицією податкового органу суд не погоджується з огляду на наступне.
Вказані обєкти нерухомого майна частково знаходилися у співволодінні ОСОБА_4 на праві власності.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Стаття 13 вищевказаного Закону визначає договір оренди землі - як договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Таким чином, на момент проведення перевірки відповідачем означений договір вже не був чинним.
Разом з тим, з матеріалів справи випливає, що за договором купівлі - продажу від 02 листопада 2012 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 належну йому 1/2 частину торгового центру, що знаходиться по проспекту Дружби Народів, 55, у м. Дніпродзержинську.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Тобто, ключовим моментом при аналізі даних правовідносин є факт користування земельними ділянками, який і обумовлює необхідність сплати орендної плати.
З матеріалів справи встановлено, що за договором купівлі - продажу від 11 жовтня 2011 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 продали ОСОБА_6 17/50 (сімнадцять п'ятдесятих) часток у праві спільної часткової власності на каток зі штучним льодом «Хімік». Крім того, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 13 лютого 2012 року передали за договором дарування у власність ОСОБА_7 17/50 (сімнадцять п'ятдесятих) часток у праві спільної часткової власності на каток зі штучним льодом «Хімік», що знаходиться по вул. ОСОБА_8, буд. 1А.
На виконання вимог діючого законодавства, 15.02.2012 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 подали заяви до Дніпродзержинської міської ради про виділення земельних ділянок. У свою чергу, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 того ж 15.02.2012 та додатково 26.03.2012 звернулися із заявами до Дніпродзержинської міської ради щодо переоформлення документів на землекористування та вилучення земельної ділянки.
Таким чином, після виділення в натурі часток нерухомого майна 01 серпня 2013 року у власності ОСОБА_5 з 13.02.2012 залишилася 1/2 двоповерхового адміністративно -виробничого корпусу, що знаходиться по вул. ОСОБА_8, буд. 1 А, загальною площею двох поверхів - 506, 6 кв. м.. Відтак, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 протягом 2012 - 2014 рр. користувалися земельною ділянкою, площею 0,0389 га. під будівлею належного ним у рівних долях адміністративно - виробничого корпусу, що знаходиться по вул. ОСОБА_8, буд. 1 А.
Згідно з ч.1 ст. 377 ЦК України (в редакції, станом на день виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
У відповідності до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент правовідносин), якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічне положення також містить і ч. 3 ст. 7 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент правовідносин), який є спеціальним нормативно - правовим актом, що врегульовує відносини у сфері оренди землі, так, зазначеної нормою встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Оскільки користування будівлею (спорудою) неможливо без користування земельною ділянкою, на якій вона розташована, а плата за землю справляється саме за користування земельною ділянкою, обовязок щодо сплати сум податкових зобовязань із плати за землю у нового власника будівлі (споруди) виникає не з дати оформлення права землекористування, а з дати фактичного користування земельною ділянкою. Це підтверджується розвитком правового регулювання цього питання, зокрема, наведеними вище правовими нормами.
Верховний Суд України у своїй постанові від 24.12.2010 у справі № 21-59а10 (номер у ЄДРСР № 13485871) за позовом ТОВ «Європа вікно» до Калуської ОДПІ Івано -Франківської області про визнання недійсним податкового повідомлення - рішення зазначає, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, касаційний суд виходив із того, що право власності чи право користування земельною ділянкою виникає лише після державної реєстрації документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, а також державної реєстрації договору оренди. Цей висновок є наслідком порушення правил застосування норм права: перевагу було надано положенням Закону України «Про плату за землю» та Земельному кодексу України (статті 125, 126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час, перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, стаття 120 Земельного кодексу України та стаття 377 Цивільного кодексу України.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06.11.2012 року по справі № 21-335а12, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документами, які посвідчують право на землю, є відповідні документи, які видавалися при її наданні.
Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.
У відповідності до абз. 7 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин) договір оренди землі припиняється в разі: набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
Додаткові угоди до вказаних договорів оренди земельних ділянок щодо подовження строку їх дії не укладалися.
Про припинення дії договорів також зазначено в акті перевірки від 16.01.2015 № 68/04-03-17-01/НОМЕР_1, проте на обґрунтування свої позиції відповідач посилається на положення ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у відповідності до якої, у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа -повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Проте, судом такі доводи відповідача не приймаються до уваги, оскільки положенням вказаної статті у будь - якому випадку передбачено укладання сторонами додаткової угоди до договору оренди, чи до закінчення строку його дії, чи вже після його закінчення.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оренду землі», орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Частиною 2 статті 16 цього ж Закону встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України або за результатами аукціону.
Статтею 181 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Як встановлено ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Статтею 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Момент виникнення прав на земельну ділянку визначений статтею 125 Земельного кодексу України, відповідно якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) регулює відносини, повязані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Стаття 2 вказаного Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно цієї ж норми Закону нерухоме майно - земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення.
Статтею 3 вказаного Закону визначені засади державної реєстрації прав. Так, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.
Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону).
Резюмуючи викладене, суд зазначає, що вищенаведеними нормами чітко визначено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації, а тому нарахування ОСОБА_4 плати за землю у формі орендної плати, з огляду на відсутність діючих договорів оренди земельних ділянок, укладених із позивачем, є безпідставним.
Нормами податкового законодавства також чітко визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності (ст. 270 ПК України).
Пунктом 14.1.73 ст. 14 ПК України (в редакції, чинній станом на день виникнення спірних правовідносин) визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі, на умовах оренди.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки, оформлений та зареєстрований відповідно до законодавства.
Платником орендної плати є орендар земельної ділянки (ст. 288 ПК України).
Зазначене також підтверджує той факт, що єдиною підставою для нарахування платнику податків орендної плати є діючий договір оренди земельної ділянки, і у випадку ОСОБА_4 така підстава відсутня. Водночас, у відповідності до ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі (п. 269.1.1 ПК України).
За наведених обставин, податковий орган, в даному випадку, міг здійснити лише нарахування земельного податку позивачеві.
Разом з тим, з акту перевірки від 16.01.2015 № 68/04-03-17-01/НОМЕР_1 видно, що у період з 29.12.2014 по 06.01.2015 посадовою особою податкового органу проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (податковий номер НОМЕР_1). Однак, сума грошового зобовязання з орендної плати збільшена громадянину ОСОБА_4, тобто, обидва оскаржені податкові повідомлення - рішення від 12.02.2015 № НОМЕР_4 (форми «Р») та від 12.02.2015 № НОМЕР_2 ( форми «Р») прийняті у відношенні ОСОБА_4
Суд зазначає, що поняття фізична особа та субєкт підприємницької діяльності - фізична особа - підприємець, беззаперечно є повязаними, проте не є тотожними.
Відтак, збільшення суми грошового зобовязання фізичній особі, за наслідками перевірки фізичної особи підприємця є помилковим.
Разом з тим, оскаржене повідомлення - рішення від 12.02.2015 № НОМЕР_2, за яким до позивача застосовані штрафні санкції у сумі 510,00 грн., винесене на підставі акту від 16.01.2015 №68/04-03-17-01/НОМЕР_1, прийнято у відношенні громадянина, в той час як акт перевірки складений відносно субєкта господарської діяльності ФОП ОСОБА_4
Окрім того, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 є фізичною особою -підприємцем, який перебуває на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності та відноситься до ІІІ групи.
В Україні з 2014 року діє мораторій на проведення перевірок підприємців контролюючими органами. Так, статтею 31 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (зі змінами, внесеними Законом України від 31.07.2014 № 1622-VII) заборонено проведення перевірок контролюючими органами підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців. Виключення становлять перевірки, що проводяться Державною фіскальною службою, за наявності дозволу Кабінету Міністрів України або за ініціативи субєкта господарювання щодо його перевірки.
Аналогічний мораторій на перевірки запроваджено й у 2015 році.
У відповідності до частини 3 розділу ІІ Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII, Державною фіскальною службою України у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.
Зазначене обмеження не поширюється з 1 січня 2015 року на перевірки субєктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;
Даною нормою можливість проведення перевірок органами фіскальної служби підприємців щодо нарахування плати за землю не передбачена.
У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Всі наведені вище обставини свідчать про протиправність податкового повідомлення -рішення від 12.02.2015 № НОМЕР_2 (форми «Р»), за яким застосовано штрафі санкції у сумі 510,00 грн. винесеного на підставі акту від 16.01.2015 №68/04-03-17-01/НОМЕР_1, з огляду на що, суд прийшов про наявність підстав для його скасування.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 94, 128, 158 - 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Дніпродзержинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 12.02.2015 № НОМЕР_4 (форми «Р»).
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Дніпродзержинської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 12.02.2015 № НОМЕР_2 (форми «Р»).
Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 (іпн. НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 479 (чотириста сімдесят девять) грн. 75 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 15 червня 2015 року.

Суддя ОСОБА_1