Справа № 818/3518/15
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 р.Справа № 818/3518/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Яковенка М.М.

Суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання Резніченко Ю.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Вишневський О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року по справі № 818/3518/15 за позовомОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі-відповідач), в якому просив скасувати рішення відповідача № 576-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову (а.с.77, 78-81).

Позивач не погодившись із рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість, прийняття з порушенням нормс матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року та ухвалити нову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що судом першої інстанції допущено помилку щодо недоведеності позивачем наявності конвенційних ознак у обставинах, викладених позивачем під час звернення до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Апелянт наголошує на тому, що рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року№ 576-15 прийнято відповідачем необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мали значення для їх прийняття, а тому має бути скасованим з необхідністю повторного перегляду заяви позивача щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87-94).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні. Надав письмові пояснення з додатковими документами.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги та наполягав на залишенні її без задоволення. Надані письмові заперечення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що позивачу квітні 2015 року звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.33-37). Підставою звернення позивача за захистом в Україні стало те, що на території Сирії йдуть військові дії. Він не хоче брати участь у цій війні. Його можуть призвати до армії, курдських збройних формувань або до терористичного угрупування Ісламська Держава. На момент звернення із заявою позивач перебував в Україні нелегально близько двох років.

Наказом УДМС в Сумській області від 02 квітня 2015 року № 74 надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38).

23 червня 2015 року завідувачем сектору у справах біженців та соціальної інтеграції складено висновок, за результатами розгляду справи громадянина Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_3, відповідно до якого встановлено відсутність достовірних фактів, що в разі повернення до Сирії буде існувати загроза життю, безпеці, свободі та фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини. Не надано достатньої аргументації, що його побоювання ґрунтуються на реальних подіях та відповідають вимогам п. 1, 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". У зв'язку з цим рекомендовано відмовити позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-56).

07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 576-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.64). Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

23.09.2015 року Управлінням ДМС України в Сумській області складено Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №90 (а.с.65).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача, наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Здійснюючи апеляційний перегляду, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 1 3акону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 3акону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частиною 1 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно ч. 6, ч. 7 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону,а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнаннібіженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першоїстатті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Частиною п'ятою ст.12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як на три місяці.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Процедура попереднього розгляду заяви врегульована статтями 7 та 8 Закону, а також розділом ІV Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року, виходячи із змісту яких, у висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Колегія суддів зазначає, що встановлення статусу біженця потребує, перш за все, оцінки тверджень заявника, проте ця оцінка не може вважатись повною та правильною, якщо вона проведена без врахування загальної соціальної, політичної та правової ситуації в країні походження. Належний розгляд потребує, щоб зібрана та проаналізована інформація відносно біженця містила актуальні та повні матеріали про ситуацію у країні походження заявника, необхідні як невід'ємний елемент для аналізу істотних підстав для надання (відмови) статусу біженця.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Матеріали особової справи (а.с.33-65) свідчать, що позивач не довів жодного суттєвого факту заяви, які б свідчили про утиски щодо нього особисто або до членів його сім"ї, за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п.14 ч.1 ст.1, ч.1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не надав ні під час винесення оскаржуваного рішення, ні під час судового розгляду справи.

У відповідності з ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критерієм політичної ознаки.

Натомість, матеріали особової справи свідчать, що позивач до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території України, оскільки перебуває на її території незаконно.

Судом першої інстанції з'ясовано, що під час проведення співбесіди та в судовому засіданні позивач зазначив, що його можуть призвати до урядової армії, курдських збройних угруповань або терористичного угруповання Ісламська Держава. Однак при цьому ж повідомив, що в Сирії знаходяться два його брати, не переховуючись, проживають разом з батьками. Згідно інформації по країні походження в Сирії військовозобов'язані в умовах конфлікту можуть бути призваними до участі у збройному конфлікті та заарештованими від ухилення військової служби. Позивач в липні 2011 року безперешкодно в'їхав на територію Сирії. За твердженням позивача, під час виїзду у 2011 року з Сирії його було затримано, оскільки його прізвище значиться в базі осіб, що ухиляються від проходження військової служби, знаходився у в'язниці 6 місяців, після чого його за хабар відпустили. Офіційно оформив новий паспорт на своє ім'я та безперешкодно залишив Сирію, перетнувши кордон з Ліваном.

Тобто, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця ОСОБА_3 необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, а його дії мотивуються іншими причинами особистого характеру.

Колегія суддів вважає за необхідне відзначити, що документів, які б підтвердили наявність у позивача побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також наявність загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, які б відповідали вимогам п. 1, п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надав.

Таким чином, небажання позивача служити в армії не може бути визнаним його переслідуванням за політичні переконання та бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, як було встановлено відповідачем, позивач з 2007-2009 рік навчався в Гомельськомсумедуніверсітеті Республіки Білорусь, а з 2009 р. по 20011 рік в Сумському держуніверсітеті, навчання в якому не закінчив. Під час звернення до Державної міграційної служби приховав той факт, що у 2011 році йому було відмовлено у визнанні біженцем та депортовано до Сирії. Після виїзду до Сирії, позивач знов 20.12.2012 року повернувся до України з метою навчання, але ж ні в Луганському на в Сумському держуніверсітетах навчання так і не розпочав. Позивач потім нелегально перебував на території України протягом двох років.

За даними з країни походження ситуація в місцевості, де проживав позивач відносно спокійна. Його родина проживає разом в селі Таль Тішрін, має власний бізнес. До країни можна дістатись як наземним транспортом , так і повітряним.

Відповідно до п. 6. ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зібрані судом на виконання вимог ст.11 КАС України щодо офіційного з'ясування всіх обставин по справі докази в їх сукупності не дають підстав для висновку про наявність у спірних правовідносинах визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року, ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для надання позивачу статусу біженця.

Представником позивача під час апеляційного розгляду справи були надані копія рішення ЄСПЛ по справі «Л. М. та інші проти Росії» від 15.10.2015р.; копія Доповіді Генерального секретаря про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014) та 2191 (2014) Ради Безпеки ООН від 20.08.2015р.; копія Доповіді Генерального секретаря про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014) та 2191 (2014) Ради Безпеки ООН від 23.06.2015р.; копія Доповіді Генерального секретаря про виконання резолюції 2139 (2014) та 2165 (2014) та 2191 (2014) Ради Безпеки ООН від 22.05.2015р.; копія Доповіді Генерального секретаря про виконання резолюції 2139 (2014) 2165 (2014) та 2191 (2014) Ради Безпеки ООН від 17.04.2015р..; копія ДоповідінезалежноїміжнародноїкомісіїпорозслідуваннюподійуСирійській Арабській Республіці від 05.02.2015р..; копія ДоповідінезалежноїміжнародноїкомісіїпорозслідуваннюподійуСирійській Арабській Республіці від 13.08.2015р..; копія рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку від жовтня 2014р..; копія рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку від листопада 2015р..; інформаційна підбірка від 30.05.2014р. «Ухилення від військової служби і дезертирство, в контексті розгляду заяв шукачів захисту із Сирії» підготовлена УВКБ ООН.

Колегія суддів зазначає, що зазначені документи вказують на загальновідомі обставини щодо складаних подій пов'язаних із Сирійською Арабською Республікою. В той же час, спірне питання, що було предметом розгляду відповідачем щодо надання відповідного статусу, стосується безпосередньо позивача, вирішувалось конкретно та застосовно щодо конкретної фізичної особи з урахуванням фактичних обставин, суб'єктивних та об'єктивних чинників, що стосується саме цієї особи. Колегія суддів враховує зазначені документи, але ж в той же час, що стосується безпосередньо ОСОБА_3, то колегія суддів вважає, що відповідач правомірно вирішив спірне питання та прийняв обґрунтоване рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірне рішення відповідача було прийнято в межах повноважень, на підставах та у спосіб, що визначені законом, судження відповідача про очевидну необґрунтованість заяви про отримання статусу біженця є юридично вірним та фактично обґрунтованим, відмовляючи в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органи міграційної служби діяли в межах своєї компетенції та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

Подані заперечення відповідача, суд знаходить обґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій та законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем в повному обсязі виконано процесуальний обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що постанова суду є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Жодні доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 11, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2015 року по справі № 818/3518/15 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі, яка буде виготовлена 02 березня 2016 року.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.