Справа № 826/22663/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

24 лютого 2016 року 12:43 № 826/22663/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., при секретарі судового засідання Вініченко В.В., за участю представників сторін, розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання протиправною та скасування постанови від 25.03.2015 №240

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 24 лютого 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Виготовлення постанови у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України. Під час проголошення вступної та резолютивної частин постанови сторонам роз'яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту постанови, визначеного статтею 167 Кодексу адміністративного судочинства України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №240 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України» від 25.12.1996 №1548.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуваним нормативно-правовим актом внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 №1548 шляхом виключення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів) на автотранспортне перевезення пасажирів та багажу без визначення органу державної влади або місцевого самоврядування, на якого покладено вказані повноваження.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваної постанови, прийнятої у межах та на підставі наявних у Кабінету Міністрів України повноважень. При цьому, останнім наголошено, що повноваження щодо встановлення тарифів на перевезення пасажів та багажу приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» віднесено до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, а тому твердження позивача про невизначеність до компетенції якого органу державної влади або місцевого самоврядування віднесені вказані функції є необґрунтованими.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Додатком до Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1966 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» затверджено Повноваження центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін і тарифів на окремі види продукції, товарів і послуг.

Так, абзацом 34 пункту 12 вказаного додатку (у редакції, яка діяла до набрання чинності оскаржуваної постанови) було визначено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації регулюють (встановлюють) тарифи на перевезення пасажирів і багажу автобусами, які працюють у звичайному режимі руху, в приміському та міжміському внутрішньообласному сполученні.

Приписами абзацу 1 пункту 13 вказаного додатку (у редакції, яка діяла до набрання чинності оскаржуваної постанови) було передбачено, що Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, виконавчі органи Львівської і Криворізької міських рад регулюють (встановлюють) тарифи на перевезення пасажирів і вартість проїзних квитків у міському пасажирському транспорті - метрополітені, автобусі, трамваї, тролейбусі (який працює в звичайному режимі руху).

У свою чергу, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №240 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 р. N 1548» (яка набрала чинності 06.05.2015) постановлено внести у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1996 №1548 «Про встановлення повноважень органів виконавчої влади та виконавчих органів міських рад щодо регулювання цін (тарифів)» такі зміни: абзац тридцять четвертий пункту 12 виключити; абзац перший пункту 13 виключити.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи підстави викладеного, суд аналізує наступні правові норми.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як було зазначено вище, позивач в якості обґрунтування заявлених позовних вимог вказує на невизначеність у Постанові Кабінету Міністрів України від 25.12.1966 №1548, у зв'язку із прийняттям оскаржуваної постанови, до компетенції якого органу державної влади або місцевого самоврядування віднесені повноваження з регулювання цін (тарифів) на автотранспортне перевезення пасажирів та багажу.

У свою чергу, у відповідності до наявної у матеріалах справи копії пояснювальної записки до проекту Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1996 р. N 1548», метою останнього є лібералізація (дерегуляція) та удосконалення тарифоутворення у сфері пасажирських перевезень. При цьому, у даній записці наголошено, що питання встановлення тарифів на транспортні послуги у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці належить до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, згідно з приписами Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Так, приписами підпункту 2 пункту «а» частини 1 статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на побутові, комунальні (крім тарифів на теплову енергію, централізоване водопостачання та водовідведення, перероблення та захоронення побутових відходів, послуги з централізованого опалення, послуги з централізованого постачання холодної води, послуги з централізованого постачання гарячої води, послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг), транспортні та інші послуги.

З огляду на викладене вбачається, що твердження позивача про невизначеність органу державної влади або місцевого самоврядування, на якого покладені функції з регулювання цін (тарифів) на автотранспортне перевезення пасажирів та багажу не відповідають дійсним обставинам справи та є необґрунтованими.

Водночас, суд звертає увагу, що позивачем в якості обґрунтування заявлених позовних вимог не наведено підстав для невідповідності оскаржуваної Постанови нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.

Натомість, як вбачається з викладеного, оскаржуваною Постановою усунуто невідповідність у регулюванні питання щодо встановлення тарифів на транспортні послуги, оскільки, як було зазначено, вказане питання врегульовано актом вищої юридичної сили - Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, абзацом 2 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.1966 №1548 визначено, що повноваження, зазначені у додатку, не поширюються на тарифи, що встановлюються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до статті 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Також, суд звертає увагу на таке.

Приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до положень частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З вказаних правових норм вбачається, що фізична особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, фізична особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Таким чином, звертаючись до суду з вищезазначеним позовом ОСОБА_1 зобов'язаний був зазначити не лише в чому полягає протиправність, на його думку, оскаржуваної Постанови, а й чим остання порушує його права та інтереси у сфері публічно-правових відносин із наданням підтверджуючих документів/доказів. Проте, вказаного позивачем ані у позовній заяві, ані під час судового розгляду справи, не зазначено.

Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі від 01.06.2010 №781/11/13-10 зазначає, що звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які б давали позивачу право звертатися до суду із вимогою щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити в інтересах позивача певні дії, спрямовані на захист прав, порушення яких на момент постановлення судового рішення не відбулося.

Беручи до уваги все викладене вище, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Суддя Аблов Є.В.

Суддя Мазур А.С.