Справа № 809/61/16
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2016 р. Справа № 809/61/16

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Лучко О.О.

за участю секретаря Королевич О.В.

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Бурчаковської Т.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Івано-Фракнівській області

про стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу в сумі 24261,93 грн. та моральної шкоди в сумі 10000 грн,-

ВСТАНОВИВ:

02.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі УДАІ УМВС України в Івано-Фракнівській області про стягнення заробітньої плати за час вимушеного прогулу в сумі 24261,93 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що відповідно до постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2014 року було скасовано наказ УМВС в області №708 від 05.06.2014 року в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення та наказ №314 о/с від 12.06.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області з 12.06.2014 року. Дана постанова залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2015 року. На виконання судових рішень УМВС України в Івано-Франківській області видало наказ №656 о/с від 09.12.2014 року, яким скасовано пункт наказу №314 о/с від 12.06.2014 року у частині звільнення молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області. Однак, до роботи позивача не було допущено, оскільки посада, яку він обіймав до звільнення, була зайнята іншим працівником. А тому заробітна плата позивачеві не виплачувалась. Оскільки відповідач не допускав ОСОБА_1 до роботи, натомість пропонуючи йому посаду в ДАІ в Снятинському районі, позивач змушений був написати заяву про звільнення за власним бажанням. Позивач вважає, що до звільнення з органів внутрішніх справ України 27.01.2015 року перебував у вимушеному прогулі з 12.06.2014 року, а тому відповідач зобов'язаний виплатити позивачу заробітну плату за весь цей час вимушеного прогулу в розмірі 24 261,93 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000грн.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, що позивач при розгляді справи про поновлення на роботі на заявляв вимогу про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Після звернення до негайного виконання постанови Івано-Франківського окружного суду в частині поновлення позивача на посаді УМВС в області не було видано наказ про його поновлення на посаді та звільнення з цієї посади іншого працівника, котрий обіймав дану посаду, а тому не було підстав виплачувати позивачеві заробітну плату. Вважає вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу в розмірі 24 261,93 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000грн. безпідставними, в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку про часткове задоволенню позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом т.в.о. начальника УМВС України в Івано-Франківській області №708 від 05.06.2014 року ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення дисципліни у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ.

Наказом УМВС України в Івано-Франківській області №314 о/с від 12.06.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області за порушення службової дисципліни за п.«є» ст.63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 12.06.2014 року.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2015 року, скасовано наказ УМВС України в Івано-Франківській області №708 від 05.06.2014 року, наказ УМВС України в Івано-Франківській області №314 о/с від 12.06.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області залишено без змін (а.с.8-14).

Постанова суду в частині поновлення позивача на посаді звернута до негайного виконання.

Наказом УМВС України в Івано-Франківській області №656 о/с від 09.12.2014 року на підставі постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2014 року скасовано пункт наказу №314 о/с від 12.06.2014 року у частині звільнення за п. «є» ст.63 (за порушення дисципліни) Положення молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області з 12.06.2014 року.

Наказом УМВС України в Івано-Франківській області №30 о/с від 27.01.2015 року за п. «ж» ст.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області звільнено у запас за власним бажанням з 27.01.2015 року.

На момент звільнення з позивачем не було проведено жодних розрахунків. Вказана обставина не заперечується представником відповідача.

Стосовно позовної вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Оскільки позивач, оскаржуючи наказ про звільнення, не заявляв вимогу про виплату заробітку за час вимушеного прогулу, судом не вирішувалось дане питання. Однак, позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком відповідно до ст.233 КЗпП України.

Судом встановлено, що постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.11.2015 року, скасовано наказ УМВС України в Івано-Франківській області №708 від 05.06.2014 року, наказ УМВС України в Івано-Франківській області №314 о/с від 12.06.2014 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та поновлено позивача на посаді старшого інспектора дорожньо-патрульної служби взводу №2 роти ДПС ДАІ із забезпечення супроводження підпорядкованої УМВС України в Івано-Франківській області залишено без змін. Постанова суду в частині поновлення позивача на посаді звернута до негайного виконання (а.с.8-14).

Відтак, за період з 12.06.2014 року про 30.10.2014 року позивачу належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В той же час судом встановлено, що УМВС в Івано-Франківській області не виконав постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.10.2014 року в частині поновлення позивача на посаді, оскільки дана посада була зайнята іншим працівником, а тому позивач не був допущений відповідачем до виконання посадових обов»язків на посаді, на якій він був поновлений судом.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відтак, при затримці виконання рішення про поновлення на роботі позивача йому належить до оплати вимушений прогул за період з 31.10.2014 року по 27.01.2015 року.

При обрахунку розміру виплат, що підлягають стягненню на користь позивача, суд виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Відповідно до п.п.«з» п. 1 даного Порядку цей Порядок застосовується для обчислення середньої заробітної плати, зокрема, у випадку вимушеного прогулу.

Згідно абз.3 п.2 цього Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абз.4 п.4 Порядку).

При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді (абз.1 п.3 Порядку).

Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п.8 даного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки УДАІ в області №60 від 19.02.2016 року за останні два місяці роботи грошове забезпечення позивача становило 3114,39 грн. за квітень 2014 року та 3114,39 грн. за травень 2014 року (а.с. 18).

Оскільки в квітні 2014 року було 22 робочі дні, а в травні 2014 року - 19 ( згідно листа Мінпраці про кількість робочих днів на 2014 рік), то суд визначив середньоденний заробіток позивача відповідно до згаданого вище Порядку наступним чином: (3114,39 грн. + 3114,39 грн.) : (22дні +19 днів) = 155,72 грн.

Враховуючи те, що належить до виплати позивачеві за 12 робочих днів в червні 2014 року, 23 робочих дні за липень 2014 року, 20 робочих днів за серпень 2014 року, 22 робочих дні за вересень 2014 року, 23 робочих дні за жовтень 2014 року, 20 робочих днів за листопад 2014 року, 23 робочих дні за грудень 2014 року, 16 робочих днів за січень 2015 року, а в загальному за 159 робочих днів, то середній заробіток за час вимушеного прогулу за 159 дні складає 24759,48 грн. (155,72грн. х 159дні = 24759,48 грн.).

Оскільки позивачем заявлено до стягнення 24261,93 грн. і при визначенні даної суми позивач не виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, суд вбачає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів ОСОБА_1.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 12.06.2014 року по 27.01.2015 року підлягає задоволенню, а стягненню з Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Івано-Франківській області підлягає 24 759,48 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., суд заначає наступне.

Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду визначається статтею 1167 ЦК України. Приписами частини 1 наведеної правової норми передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відтак, підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема, фактична наявність такої шкоди у вигляді понесених позивачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи вищевказану вимогу позивач зазначає, що внаслідок незаконного звільнення він був змушений позичати кошти з метою забезпечення своєї сім'ї усім необхідним для життя, що вимагало додаткових зусиль.

Однак, доказів на підтвердження даної обставини позивач суду не надав, а відтак, суд не може простежити причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Також позивач зазначає, що через обставини, які склались, моральні страждання посилювались постійним нервовим стресом та конфліктами у сім'ї.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є підставою для стягнення завданої моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи вищенаведене зазначений розмір моральної шкоди, а саме 10 000 грн. не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на

яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст.86 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Стосовно судових витрат, то відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб»єкта владних повноважень, який виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу суду надано угоду про надання правової допомоги від 13.02.2016 року та квитанцію від 13.02.2016 року (а.с.52, 56), згідно якої позивачем оплачено послуги за правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Згідно вимог частини 3 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У відповідності до вимог ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" №4191 від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом встановлено, що на час прийняття рішення загальна тривалість судових засідань, у яких приймав участь представник позивача ОСОБА_2 становила 2 год., що відображено в журналах судових засідань. Окремих процесуальних дій поза судовим засіданням під час розгляду даної справи судом не вчинялось, заяв про ознайомлення з матеріалами справи представником позивача не надавались.

Враховуючи наведене, за умови, що на час розгляду даної справи розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 1378,00 грн., то година участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні визначається в розмірі 551,20 грн., а відтак, з урахуванням встановленого часу участі представника позивача у судових засіданнях по даній справі, суд приходить до висновку, що слід стягнути на користь ОСОБА_1, понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 1102,40 грн.

Оскільки в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено, а тому сплачений позивачем судовий збір за дану вимогу в розмірі 551,20 грн., не підлягає до присудження з відповідача.

На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Івано-Фракнівській області () на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2, виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 17.12.1997 року) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24 759,48 грн. (двадцять чотири тисячі сімсот п'ятдесят дев'ять гривень сорок вісім копійок) за період з 12.06.2014 року по 27.01.2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції в Івано-Франківській області () за рахунок бюджетних асигнувань даного суб"єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_2, виданий Долинським РВ УМВС в Івано-Франківській області 17.12.1997 року) судові витрати на правову допомогу в розмірі 1102,40грн. (одна тисяча сто дві гривні сорок копійок).

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя: Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 29.02.2016 року.