Справа № 826/17559/14
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року м. Київ К/800/13736/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.
Секретар судового засідання Пасічніченко А.А.

за участю:

позивача ОСОБА_4,

представників відповідача Григорчука В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національного банку України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Національного банку України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного банку Українипро стягнення з Відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 241 766 грн. 26 коп. та моральної шкоди в сумі 200 000 грн. 00 коп.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 66 825 грн. 51 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, позов залишити без розгляду.

Від позивача письмових заперечень на вказану касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України не надходило.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2014 року у справі №826/1981/13-а залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.02.2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про скасування наказу НБУ від 23.08.2007 року №1073-к в частині звільнення позивача з 23.08.2007 року у зв'язку зі скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, вказаним рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_4 поновлено на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 23.08.2007 року.

Наказом НБУ від 09.09.2014 року №232-к позивача поновлено на роботі в посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України з 24.08.2007 року.

Вважаючи, що за весь зазначений період позивач має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, останній звернувся до суду.

Частково задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанції прийшли до висновків, з якими погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі, обрахованого з урахуванням приписів чинного законодавства. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суди зазначили, що підстави для стягнення моральної шкоди відсутні, де суд апеляційної інстанції зауважив про відсутність підстав залишати позов без розгляду, так як позивачем не було порушеного строку звернення з ним до суду.

Відповідно до положень статті 233 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

Згідно із частинами першою та другою статті 235 цього Кодексу у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи із буквального тлумачення вказаних положень, колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що обов'язок прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи покладений на орган, який розглядає трудовий спір.

З матеріалів справи слідує, що відповідним органом в даному разі був суд, рішення щодо поновлення позивача на займаній ним посаді до звільнення якого, набрало законної сили 28 січня 2014 року (залишене без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.12.2015 року №К/800/8001/14). Питання виплат позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи одночасно вирішено не було.

Таким чином, позивачем вибрано належний спосіб захисту свого порушеного права, шляхом звернення до суду із даним позовом, який є похідним від позову про визнання наказу щодо звільнення незаконним та поновлення його на роботі.

Тому, враховуючи те, що вирішення трудового спору тривало з 2007 по 2014 року за відсутності вини позивача, його право на отримання компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу з врахуванням отриманих ним інших законних джерел доходу є абсолютним, про що вірно зазначили суди попередніх інстанцій, обрахувавши її розмір у чіткій послідовності визначеній чинним законодавством України.

У повній мірі відповідає вимогам процесуального Закону, в частині надання оцінки доказів, обґрунтування, зроблене судом апеляційної інстанції щодо наданої на даній стадії відповідачем довідки про здійснення виплати позивачу суми вихідної допомоги у зв'язку із звільненням, оскільки будь-яких фактичних даних щодо встановлення здійснення відповідачем таких виплат позивачу вона не містить.

Також, суд касаційної інстанції переглядаючи на предмет законності рішення судів попередніх інстанцій, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, висловлену у його постанові від 23 червня 2015 року справа № 21-63а15 вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як вбачається з матеріалів справи рішення суду про поновлення на роботі позивача від 28 січня 2014 року набрало законної сили датою його прийняття, однак не було виконано відповідачем у добровільному порядку.

Зокрема, підставами ж прийняття згадуваного Наказу від 09 вересня 2014 року №232-к «Про поновлення ОСОБА_4.», як вбачається з його змісту є постанова відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про відкриття виконавчого провадження від 03.09.2014 року ВП № 43482723, винесеної на підставі виконавчого листа № 826/1981/3-а, виданого 13.02.2014 року Київським апеляційним адміністративним судом та листа Департаменту персоналу Національного банку України від 05.09.2014 року № 17-112/49952.

В даному разі, відповідачем здійснюється підміна понять заборгованості середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості середнього заробітку за час затримки виконання рішення органу, що розглядав питання поновлення працівника на роботі.

Так, поновлення права на працю позивача відбулось 28 січня 2014 року (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року, справа №826/1981/13-а), а реалізація такого права мало місце 09 вересня 2014 року (Наказ відповідача про поновлення ОСОБА_4 на роботі 09 вересня 2014 року №232-к. При цьому, порядок визначення грошового еквіваленту відповідної заборгованості є однаковим.

З урахуванням зазначеного, спростовуються доводи відповідача про можливий пропуск позивачем строку звернення з цим позовом до суду, адже саме дії роботодавця зумовили тривалий процес реалізації відновленого, раніше порушеного права працівника на працю.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів і обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Національного банку України про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець