Справа № 127/16615/15-а
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/16615/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Гриневич В.С.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

23 лютого 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Курка О. П. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій неправомірними, зобов'язання призначити пенсію,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання протиправними дій; скасування як незаконного рішення №49 від 08 липня 2015 року; зобов'язання зарахувати до вислуги років, що дає право на пенсію, половини строку навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету імені І.І. Мечнікова із 05 серпня 1991 року по 30 червня 1996 року - всього 4 роки 10 місяців 25 днів, а половина - 2 роки 5 місяців 12 днів; призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку з 03 липня 2015 року.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Згідно із заявою-поясненням від 03 липня 2015 року ОСОБА_2 просив зарахувати до його трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, половину навчання на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. Мечнікова, тобто 2 роки 5 місяців 12 днів.

Рішенням комісії по розгляду спірних питань, пов'язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії відповідно до чинного законодавства України, управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці №49 від 08 липня 2015 року ОСОБА_2 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 необхідного стажу та з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІ від 02 березня 2015 року.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стаж роботи позивача на прокурорських посадах, який дає право на призначення пенсії, становить 19 років 7 місяців: половина строку навчання у вищому навчальному закладі становить 2 роки 5 місяців 15 днів, що в сумі складає 22 роки 15 днів та дає право позивачу на призначення пенсії відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Посилання відповідача на те, що з 1 червня 2015 року не здійснюється ані призначення, ані перерахунки пенсій відповідно до спеціального законодавства, а саме відповідно до Закону України «Про прокуратуру», на думку суду першої інстанції є безпідставним, оскільки на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VІІІ від 02 березня 2015 року норма статті 50-1 Закону «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ не втратила чинності, а продовжувала діяти до 15 липня 2015 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-XII (в редакції станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

До вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Згідно з довідкою прокуратури Вінницької області №11-951вих-15 від 01 липня 2015 року ОСОБА_2 працює в органах прокуратури Вінницької області з листопада 1995 року, а з 19 червня 2013 року по теперішній час - на посаді Жмеринського міжрайонного прокурора Вінницької області (а. с. 13).

Згідно із записами у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1, виданої 20 червня 1987 року, ОСОБА_2 працює в органах прокуратури з 04 грудня 1995 року по теперішній час (а. с. 34-38).

Відповідно до архівної довідки №24-01-976 від 24 квітня 2015 року, виданої Одеським національним університетом ім. І.І.Мечникова, ОСОБА_2 навчався за спеціальністю «Правознавство» денної форми навчання в Одеському державному університеті ім. І.І.Мечникова з 01 вересня 1991 року по 31 серпня 1993 року - на юридичному факультеті, з 01 вересня 1993 року по 30 червня 1996 року - в Юридичному інституті (а. с. 12).

Таким чином, період навчання позивача в Одеському національному університеті ім. І.І.Мечникова за спеціальністю «Правознавство» складає 4 роки 10 місяців. Половина цього строку, а саме: 2 роки 5 місяців, згідно з вимогами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» підлягає зарахуванню до вислуги років позивача, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи викладене, загальна вислуга років позивача складає більше 22 років, а саме: 19 років 7 місяців роботи на посадах в органах прокуратури та 2 роки 5 місяців - половина строку навчання у вищому юридичному навчальному закладі.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці призначити ОСОБА_2 пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 60 відсотків від середньомісячного заробітку з 03 липня 2015 року.

Колегія суддів відхиляє посилання управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці в апеляційній скарзі на ч. 15 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року: особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про судоустрій і статус суддів", пенсія, призначена відповідно до цієї статті, не виплачується.

Положення ч. 15 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлюють обмеження щодо виплати вже призначеної пенсії. Водночас, згідно з матеріалами справи пенсія відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» ОСОБА_2 не призначена.

П. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення пенсії 03 липня 2015 року, тобто в період дії Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII.

Закон України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, ст. 86 якого встановлено умови і порядок призначення пенсії, аналогічні ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року, набрав чинності 15 липня 2015 року.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ, колегія суддів виходить з наступного.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ внесено зміни до ч. 15 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року №1789-XII, який діяв станом на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Водночас, положення ст. 50-1 вказаного Закону, що визначають умови для призначення пенсії прокурорів і слідчих, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VІІІ змінені чи скасовані не були.

Таким чином, станом на час звернення позивача до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці із заявою про призначення пенсії діяли дві норми, які регулювали спірні правовідносини та передбачали можливість різного тлумачення чинного законодавства щодо наявності у позивача права на призначення пенсії.

Так, у справі Щокін проти України (рішення від 14 жовтня 2010 року п. 56-58) Європейський суд з прав людини зазначив, що на думку Суду, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У справі, що розглядається, органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати прибуткового податку.

Вищевикладених міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи встановлені у справі обставини, положення Закону, що регулює спірні правовідносини, а також практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Ч. 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 31 липня 2015 року - без змін.

Постанова або ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, а якщо її було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбаченим цим Кодексом, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Курко О. П. Боровицький О. А.