Справа № 815/6189/15
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 р. Справа № 815/6189/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

ОСОБА_1

(у звязку з неприбуттям у судове засідання повідомленого належним

чином позивача та відповідно до заяви представника відповідача, справа

розглядається в порядку п.2 ч.1 ст.197 КАС України)

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення №552-15 від 12 серпня 2015 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання його та неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5, в інтересах яких діє позивач біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан є громадянином ОСОБА_7, уродженцем та постійно проживаючим в ІНФОРМАЦІЯ_1 провінція Балх, за національністю - таджик, сповідує релігію іслам (суніт). За сімейним станом одружений з 1995 року на громадянці ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_2, з якою має спільних дітей: донька - ОСОБА_9 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька - ОСОБА_6 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, син - ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан покинув країну походження 10 квітня 2010 року авіарейсом Кабул (ОСОБА_7) - Москва (Російська Федерація) на підставі національного паспорту. На території Російської Федерації позивач перебував протягом одного місяця. На територію України потрапив автомобільним шляхом 01 травня 2010 року нелегально, поза пунктом пропуску. Під час перетину кордону був затриманий за нелегальний перетин кордону та розміщений в Чернігівській ПТПІ. 17 червня 2011 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Чернігівській області. В подальшому позивач та його родина переїхали на постійне місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_5. Рішенням ДМС України від 17 травня 2012 року №08-12 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До моменту повторного звернення за захистом позивач перебував у судовій процедурі оскарження рішення ДМС України від 17 травня 2012 року №08-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06 березня 2014 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві вказав, що виїзд з ОСОБА_7 відбувся по причині нестабільної соціально-політичної ситуації (терор, війна, викрадення дітей), погрози з боку керівників партії "Вахдад", через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї).

04 квітня 2015 року наказом заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан.

06 квітня 2014 року за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан №2014OD0055 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз. 4 ч.1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні городянського походження, співробітник Управління дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського походження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Отримання особистої серйозної шкоди в країні походження заявником не доведено, загроза загальної небезпеки в регіоні постійного проживання спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Рішенням Державної міграційної служби України №552-15 від 12 серпня 2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08 жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №404 від 23 вересня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття "біженець" включає підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до підпунктів 45 та 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

В даному випадку, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач вказав, що причиною для виїзду з ОСОБА_7 була нестабільна соціальна-політична ситуація (терор, війна, викрадення дітей) та погрози з боку керівників партії "Вахдад", через відмову надати їм свої сільськогосподарські землі (паї). Проте, при анкетуванні та додаткових співбесід позивач розповів протилежну історію свого виїзду з ОСОБА_7 та надав суперечливу інформацію, у звязку з чим не можливо достовірно підтвердити наявність будь-яких переслідувань родини заявника з боку представників партії "Вахдад", а тому колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не наведено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Разом з цим, апелянтом не надано фактів недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім'ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

В свою чергу, судом першої інстанції було вірно встановлено, що покладена в основу заяви та позову історія позивача містять велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких доводів.

Тобто, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан звернувся до органу міграційної служби звернувся не за міжнародним захистом, а в пошуках шляхів легалізації на території Україні, оскільки перебуває на її території незаконно, а відтак основною ціллю звернення до міграційної служби стало отримання захисту не через те, що позивач зазнав переслідувань з боку керівників партії "Вахдад", а намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення №552-15 від 12 серпня 2015 року є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з ОСОБА_7 не відповідають умовам визначеним пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та обєктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, у звязку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 Хасан, який діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_5 залишити без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

ОСОБА_1