Справа № 826/17208/15
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Федорчука А.Б., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

до

Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку

про визнання протиправним та скасування рішення

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України, Суд розглядає справу у письмовому провадженні.

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимоги Позивач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято Відповідачем в порушення вимог законодавства, а також при винесені спірного рішення Відповідачем не було враховано всіх обставин, що мали значення для прийняття рішення, а тому, на думку Позивача, спірне рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представник Позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

В обґрунтування заперечень Відповідач зазначає, що прийняття Комісією рішення про анулювання ліцензій на здійснення професійної діяльності на фондовому ринку ПАТ «ВТБ БАНК» відбулось на виконання вимог спеціального Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та відповідно до компетенції Комісії.

Враховуючи, що в судове засідання не прибув представник Відповідача, судом було прийнято рішення про розгляд справи в письмову провадженні на підставі частини шостої статті 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

Судом встановлено, що 24.07.2015р. Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку було прийнято рішення №1088 «Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ «ВТБ БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 14359319)», а також рішення №1091 «Щодо анулювання ліцензій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку ПАТ «ВТБ БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 14359319)».

Рішенням №1088 від 24.07.2015р. НКЦПФР установила факт наявності контролю (вирішального впливу) у значенні, наведеному у статті 1 Закону України «Про захист економічної конкуренції», за діяльністю ПАТ «ВТБ БАНК» осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону України «Про оборону України» (надалі - Рішення №1088).

На підставі вказаного Рішення №1088 НКЦПФР було прийнято рішення №1091 від 24.07.2015р. щодо анулювання ліцензії на провадження професійної діяльності на фондовому ринку, виданих ПАТ «ВТБ БАНК» (надалі - Рішення №1091), а саме: діяльності з торгівлі цінними паперами: брокерської діяльності серії АД №075894 від 05.10.2012р.; дилерської діяльності серія АД №075895 від 05.10.2012р.; андеррайтингу серія АД №075896 від 05.10.2012р.; депозитарної діяльності: депозитарної діяльності депозитарної установи серія АЕ №263328 від 12.10.2013р.; діяльності із зберігання активів інститутів спільного інвестування серії АЕ №263329 від 12.10.2013р.

Позивач зазначає, що ліцензії на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - депозитарної діяльності, а саме, депозитарна діяльність депозитарної установи (серія АЕ №263328) та діяльність із зберігання активів інститутів спільного інвестування (серія АЕ №263329) були видані ПАТ «ВТБ БАНК» 17.09.2013р., а не 12.10.2013р., як зазначено помилково в Рішенні НКЦПФР №1091 від 24.07.2015р. Інших ліцензій ПАТ «ВТБ БАНК» на вказані види депозитарної діяльності не отримував.

У зв'язку з цим Позивач вважає, що Рішенням №1091 від 24.07.2015р. скасовуються саме ліцензії на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - депозитарної діяльності, що видані ПАТ «ВТБ БАНК» 17.09.2013р., а саме: депозитарної діяльності депозитарної установи серія АЕ №263328 від 17.09.2013 р. та діяльності із зберігання активів інститутів спільного інвестування серії АЕ №263329 від 17.09.2013 р.

Позивач не погоджується з спірним Рішенням НКЦПФР, вважає, що воно було прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, а тому є протиправним, незаконним і таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, Суд прийшов до висновку про не обґрунтування позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до довідки щодо структури власності ПАТ «ВТБ БАНК» та власників з істотною участю в ньому, що надана банком листом від 13.07.2015 № 5867/2015 (вх. від 14.07.2015 № 6065-з), станом на 13.07.2015: прямим власником ПАТ «ВТБ БАНК» з часткою у статутному капіталі банку 99,9870 відсотків є «ВТБ БАНК» (відкрите акціонерне товариство), зареєстроване за законодавством Російської Федерації - держави, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону Україні «Про оборону України»; опосередкованим власником «ВТБ БАНК» з істотною участю у розмірі 62,272 відсотків є Російська Федерація в особі Міністерства фінансів Російської Федерації - держави, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону Україні «Про оборону України»; опосередкованим власником «ВТБ БАНК» з істотною участю у розмірі 22,98 відсотків є Російська Федерація в особі Федерального агентства по управлінню державним майном - держава, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону Україні «Про оборону України», в особі Федерального агентства з управління державним майном.

Під час перевірки документів, поданих ПАТ «ВТБ БАНК», встановлено, що особи Російської Федерації - держави, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону Україні «Про оборону України», а саме: «ВТБ БАНК», а також Російська Федерація в особі Міністерства фінансів Російської Федерації та в особі Федерального агентства з управління державним майном здійснюють контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ «ВТБ БАНК» шляхом прямого та опосередкованого володіння часткою у розмірі більше 50 відсотків у статутному капіталі ПАТ «ВТБ БАНК».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» від 30 жовтня 1996 року № 475/96-ВР (надалі – Закон № 475/96-ВР) державне регулювання ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку.

У відповідності до ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону № 448/96-ВР Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку здійснює повноваження через центральний апарат і свої територіальні органи. Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку складається з Комісії як колегіального органу та центрального апарату.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 448/96-ВР Уповноваженими особами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку є: Голова та члени Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку; уповноважені Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку посадові особи.

Указом Президента України № 1063/2011 від 23.11.2011 р. "Про Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку" утворено Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку, а також затверджено Положення про Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку (надалі – Положення № 1063/2011).

Відповідно до п. 2 Положення №1063/2011, НКЦПФР у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України та іншими актами законодавства, а також цим Положенням.

Так, п. 63 ч. 6 Положення №1063/2011 передбачено, що для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право надсилати емітентам, особам, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів, фондовим біржам та саморегулівним організаціям обов'язкові до виконання розпорядження про усунення порушень вимог законодавства про цінні папери та вимагати надання необхідних документів відповідно до чинного законодавства.

Згідно з ст. 1 Закону № 448/96-ВР державне регулювання ринку цінних паперів - це здійснення державою комплексу заходів з метою упорядкування контролю, нагляду за ринком цінних паперів та їх похідних та попередження зловживань та порушень у цій сфері.

Стаття 2 Закону № 448/96-ВР, передбачено, що Державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється з метою: реалізації єдиної державної політики у сфері випуску та обігу цінних паперів та їх похідних; створення умов для ефективної мобілізації та розміщення учасниками ринку цінних паперів фінансових ресурсів з урахуванням інтересів суспільства; одержання учасниками ринку цінних паперів інформації про умови випуску та обігу цінних паперів, результати фінансово-господарської діяльності емітентів, обсяги і характер угод з цінними паперами та іншої інформації, що впливає на формування цін на ринку цінних паперів; забезпечення рівних можливостей для доступу емітентів, інвесторів і посередників на ринок цінних паперів; гарантування прав власності на цінні папери; захисту прав учасників фондового ринку; інтеграція в європейський та світовий фондові ринки; дотримання учасниками ринку цінних паперів вимог актів законодавства; запобігання монополізації та створення умов розвитку добросовісної конкуренції на ринку цінних паперів; контролю за прозорістю та відкритістю ринку цінних паперів.

Положеннями ст. 3, ч. 3 ст. 4 Закону № 448/96-ВР, передбачено, Державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється у таких формах: прийняття актів законодавства з питань діяльності учасників ринку цінних паперів; регулювання випуску та обігу цінних паперів, прав та обов'язків учасників ринку цінних паперів; видача ліцензій на здійснення професійної діяльності на ринку цінних паперів та забезпечення контролю за такою діяльністю; заборона та зупинення на певний термін (до одного року) професійної діяльності на ринку цінних паперів у разі відсутності ліцензії на цю діяльність та притягнення до відповідальності за здійснення такої діяльності згідно з чинним законодавством; реєстрація випусків (емісій) цінних паперів та інформації про випуск (емісію) цінних паперів; контроль за дотриманням емітентами порядку реєстрації випуску цінних паперів та інформації про випуск цінних паперів, умов продажу (розміщення) цінних паперів, передбачених такою інформацією; створення системи захисту прав інвесторів і контролю за дотриманням цих прав емітентами цінних паперів та особами, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів; контроль за достовірністю інформації, що надається емітентами та особами, які здійснюють професійну діяльність на ринку цінних паперів, контролюючим органам; встановлення правил і стандартів здійснення операцій на ринку цінних паперів та контролю за їх дотриманням; пруденційний нагляд за професійними учасниками фондового ринку в межах діяльності, яка провадиться таким учасником на підставі виданої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку ліцензії; контроль за системами ціноутворення на ринку цінних паперів; контроль за діяльністю осіб, які обслуговують випуск та обіг цінних паперів; проведення інших заходів щодо державного регулювання і контролю за випуском та обігом цінних паперів. Ліцензування професійної діяльності на ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку відповідно до законів України, що регулюють ринок цінних паперів, нормативно-правових актів, прийнятих згідно з цими законами, та з урахуванням вимог статей 13 та 19 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності".

Згідно з абз. 61 ст. 11 Закону № 448/96-ВР, крім застосування фінансових санкцій за правопорушення, зазначені у цій статті, Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку може зупиняти або анулювати ліцензію на право провадження професійної діяльності на фондовому ринку, яку було видано такому професійному учаснику фондового ринку.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України " Про ліцензування видів господарської діяльності" від 02.03.2015 № 222-VIII (надалі – Закон №222-VIII), передбачено, що орган ліцензування - орган виконавчої влади, визначений Кабінетом Міністрів України, або уповноважений законом державний колегіальний орган.

Відповідно до п. 11. ч. 2 ст. 6 Закону №222-VIII, орган ліцензування для цілей цього Закону за відповідним видом господарської діяльності здійснює перевірку документів, що підтверджують відсутність контролю, у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", за діяльністю ліцензіата осіб - резидентів інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про оборону України", та/або дії яких створюють умови для виникнення воєнного конфлікту та застосування воєнної сили проти України.

У відповідності до абз 4 ст. 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції", контроль - вирішальний вплив однієї чи декількох пов'язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб'єкта господарювання чи його частини, який здійснюється безпосередньо або через інших осіб, зокрема завдяки: праву володіння чи користування всіма активами чи їх значною частиною; праву, яке забезпечує вирішальний вплив на формування складу, результати голосування та рішення органів управління суб'єкта господарювання; укладенню договорів і контрактів, які дають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов'язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб'єкта господарювання; заміщенню посади керівника, заступника керівника спостережної ради, правління, іншого наглядового чи виконавчого органу суб'єкта господарювання особою, яка вже обіймає одну чи кілька із зазначених посад в інших суб'єктах господарювання; обійманню більше половини посад членів спостережної ради, правління, інших наглядових чи виконавчих органів суб'єкта господарювання особами, які вже обіймають одну чи кілька із зазначених посад в іншому суб'єкті господарювання. Пов'язаними особами є юридичні та/або фізичні особи, які спільно або узгоджено здійснюють господарську діяльність, у тому числі спільно або узгоджено чинять вплив на господарську діяльність суб'єкта господарювання. Зокрема, пов'язаними фізичними особами вважаються такі, які є подружжям, батьками та дітьми, братами та (або) сестрами.

Судом досліджено матеріали справи та встановлено, що згідно довідки щодо структури власності ПАТ «ВТБ БАНК» та власників з істотною участю в ньому, що надана банком листом від 13.07.2015 № 5867/1-2 (вх. від 14.07.2015 № 6065), станом на 13.07.2015 року: прямим власником ПАТ «ВТБ БАНК» з часткою у статутному капіталі банку 99,9870 відсотків є «ВТБ БАНК» (відкрите акціонерне товариство), зареєстроване за законодавством Російської Федерації; опосередкованим власником «ВТБ БАНК» з істотною участю у розмірі 62,272 відсотків є Російська Федерація в особі Міністерства фінансів Російської Федерації – держави та опосередкованим власником «ВТБ БАНК» з істотною участю у розмірі 22,98 відсотків є Російська Федерація в особі Федерального агентства по управлінню державним майном.

Верховною радою України 21.04.2015 року було прийнято постанову №337-VІІІ «Про заяву Верховної ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» відповідно до якої (абз.1, 17 п. 1 Заяви) чітко та однозначно визначено, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно абз.2 п.1 Заяви, 27.02.2014 р. збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Закон України «Про оборону України» встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов'язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов'язки громадян України у сфері оборони.

З аналізу вищезазначеної Постанови вбачається, що Російська Федерація - держава, що здійснює збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону Україні «Про оборону України», в особі Федерального агентства з управління державним майном, а отже Суд вважає, що в даному випадку Відповідач прийшов до правильно висновку, що держава Російська Федерація в особі Федерального агентства з управління державним майном здійснюють контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ «ВТБ БАНК» шляхом прямого та опосередкованого володіння часткою у розмірі більше 50 відсотків у статутному капіталі ПАТ «ВТБ БАНК».

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Відповідачем правомірно прийнято рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку №1088 від 24 липня 2015р. «Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ «ВТБ БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 14359319)».

Відповідно до пп. 2.2.2. Регламенту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, затвердженого Наказом Голови Комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23.05.2013 року №302 - Комісія у межах своїх повноважень приймає рішення, організовує 1 контролює їх виконання. Рішення Комісії є обов'язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами та місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності і громадянами. Рішення Комісії - це акт, який приймається у колегіальному порядку з питань, віднесених до компетенції НКЦПФР. Комісія приймає рішення у вигляді нормативно-правових актів, актів персонального характеру, актів оперативно-розпорядчого характеру, актів в рекомендаційного, роз'яснювального, інформаційного характеру та нормативно-технічних документів. Рішеннями Комісії затверджуються роз'яснення та розпорядження Комісії. Голова Комісії, члени Комісії, керівник апарату та інші посадові особи НКЦПФР не можуть діяти всупереч прийнятим рішенням Комісії.

Згідно з до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 Закону №222-VIII, Анулюванням ліцензії є позбавлення ліцензіата права на провадження виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню, шляхом прийняття органом ліцензування рішення про анулювання його ліцензії. Ліцензія вважається анульованою з дня, коли ліцензіат дізнався чи повинен був дізнатися про анулювання ліцензії, але у строк, не менший за один тиждень з дня прийняття органом ліцензування рішення про анулювання виданої йому ліцензії. Підставою для прийняття рішення про анулювання ліцензії є акт про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) за діяльністю ліцензіата осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України у значенні, наведеному у статті 1 Закону України "Про оборону України", та (або) дії яких створюють умови для виникнення воєнного конфлікту, застосування воєнної сили проти України.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку №1088 від 24 липня 2015р. «Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ «ВТБ БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи 14359319)» встановлено вплив країни агресора Російської Федерації в особі Міністерства фінансів Російської Федерації та Федерального агентства з управління державним майном здійснюють контроль (вирішальний вплив) на діяльність ПАТ «ВТБ БАНК» шляхом прямого та опосередкованого володіння часткою у розмірі більше 50 відсотків у статутному капіталі ПАТ «ВТБ БАНК», а отже, у Відповідача були наявні всі підстави для прийняття рішення про анулювання ліцензій на провадження окремих видів професійної діяльності на фондовому ринку.

Судом не береться до уваги посилання Позивача, що Відповідачем не складено Акт на підставі якого приймається рішення, оскільки п. 2.2.2 Регламенту Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку міститься визначення, що Рішення Комісії - це акт, який приймається у колегіальному порядку з питань, віднесених до компетенції НКЦПФР, а отже, окремого складання як такого не потребується.

Отже, Комісія, в межах повноважень та відповідно до п. 9 ч. 2 статті 16 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», прийняла акт про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) за діяльністю ліцензіата осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України - рішення Комісії №1088 від 24.07.2015 «Про документальне підтвердження встановлення факту контролю (вирішального впливу) осіб інших держав, що здійснюють збройну агресію проти України, за діяльністю ПАТ «ВТБ БАНК».

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Відповідачем правомірно прийнято рішення від 24.07.2015 №1091 «Щодо анулювання ліцензій на провадження окремих видів професійної діяльності на фондовому ринку ПАТ «ВТБ БАНК», а отже, твердження Позивача викладені в позовній заяві є безпідставними.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства» визначено, що контроль - вирішальний вплив або можливість здійснення вирішального впливу на господарську діяльність суб'єкта господарювання, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною частиною, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування та прийняття рішення органами управління суб'єкта господарювання, а також вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов'язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб'єкта господарювання.

З аналізу матеріалів справи та норм законів, суд прийшов до висновку, що Відповідач приймаючи оспорюване рішення, мав всі законні підстави, а твердження Позивача, що оскаржуване рішення прийнято в всупереч законам є помилковим та спростовується матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є неогрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а спірне рішення прийнято у відповідності до законодавства.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідач, як суб’єкт владних повноважень покладений на нього обов’язок щодо доказування правомірності оскаржуваного розпорядження виконав в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд приходить висновків про відмову в задоволені позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 69, 70, 71, 86, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

В задоволені позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Б. Федорчук