Справа № 815/165/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-02-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/165/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати протиправним та скасувати наказ заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області № 3132к від 14.12.2015 р.; поновити його на рівнозначній посаді в структурі прокуратури Одеської області; зобов'язати відповідача змінити дату і формування причин звільнення та провести оплату за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом № 3132к керівником прокуратури Одеської області 14.12.2015 р. його звільнено з посади прокурора прокуратури м. Одеси з нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів з підстав реорганізації та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Позивач вважає зазначений наказ незаконним та підлягаючим скасуванню, оскільки при його звільненні були грубо порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ч.2 ст.40, ст.49-2 КЗпП України. Також згідно п.5-1 розд. ХІІІ Закону України «Про прокуратуру» за період часу з 24.09.2015 р. по 14.12.2015 р. власник повинен був запропонувати йому іншу роботу в структурі органів прокуратури Одеської області та у подальшому після проходження чи не проходження передбаченого тестування, звільнити позивача. Крім того, при звільненні не враховано його переважне прав на залишення на роботі, в силу ч.3 ст.42 КЗпП України, як працівника з тривалим безперервним стажем роботи в прокуратурі. Отже бездіяльність відповідача щодо повідомлення про наступне звільнення та невжиття заходів щодо працевлаштування позивача на іншій посаді не відповідає вимогам законодавства та порушує конституційні та трудові права позивача, у зв'язку із чим він звернувся за судовим захистом.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зазначивши, що прокуратурою області дотримано порядок звільнення позивача, встановлений ст. 60 Закону України «Про прокуратуру». Так, відповідно до ст. 12, пункту 1-1 Перехідних положень та п. 1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» з 15.12.2015 р. міські, районні, районні у містах та міжрайонні прокуратури, у тому числі і прокуратура м. Одеси, припинили функціонування та утворено місцеві прокуратури згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», прокурорами вказаних прокуратур призначено осіб відповідно до п. 5-1 Перехідних положень Закону. Отже твердження позивача про те, що в органах прокуратури відбулася зміна внутрішньої структури прокуратури області безпідставні. Натомість, в органах прокуратури відбулися зміни в організації виробництва і праці шляхом припинення діяльності, зокрема, міської прокуратури, а не її реорганізації. Також позивачем 23.07.2015 р. подано заяву на зайняття адміністративних посад в Одеській місцевій прокуратурі № 2, а саме: керівника, першого заступника, заступника керівника і заяву на зайняття посади прокурора в цій же прокуратурі. Проте ОСОБА_1 участі у тестуванні на зайняття адміністративних посад та посад прокурора не приймав. Оскільки позивачем не виявлено бажання приймати участь у тестуванні і при цьому прокуратура м. Одеси припинила свою діяльність, - наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області від 14.12.2015 р. № 3132к позивача було звільнено. Крім того, позивач помилково вважає поширення дії до спірних правовідносин пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, оскільки підстави звільнення прокурора передбачено Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним нормативним актом. Вакантних посад прокурорам не пропонувалось у зв'язку з їх відсутністю через скорочення чисельності працівників органів прокуратури та ліквідацію органу прокуратури. При цьому відповідно до пункту 5-1 Перехідних положень прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування. Оскільки призначення на посади в місцеву прокуратуру відбувається лише за результатами тестування та рейтингового списку, проте ОСОБА_1 не забезпечено участь ні у чотирирівневому відкритому конкурсі на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, ні у тестуванні на зайняття посади прокурора, що свідчить про не дотримання позивачем порядку проходження тестування, тому наказ про звільнення позивача прийнятий згідно вимог чинного законодавства України.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що з 08.11.2005 р. ОСОБА_1 працював в органах прокуратури. З 07.08.2015 р. призначений на посаду прокурора прокуратури м. Одеси з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів.

Наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області Д. Сакварелідзе від 14.12.2015 р. № 3132к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади прокурора прокуратури м. Одеси з нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів з 14 .12.2015 р. у зв'язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, підставою для видання спірного наказу від 14.12.2015 р. № 3132к визначено наказ Генерального прокурора від 23.09.2015 р. № 87ш, попередження про вивільнення від 24.09.2015 р.

Відповідно до наказу Генерального прокурора від 23.09.2015 р. № 87ш на виконання вимог ст.ст. 7, 12 та п.1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 14.10.2014 р. № 1697-VII «Про прокуратуру», згідно ст.ст. 9, 14 та пп.6 п.5-1 розд. ХІІІ «Перехідні положення» вказаного Закону, а також Переліком і територіальною юрисдикцією місцевих та військових прокуратур, визначених у Додатку до цього Закону, у зв'язку з утворенням з 15.12.2015 р. місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур до структури штатного розпису прокуратури Одеської області внесено зміни, а саме ліквідовано штатні розписи прокуратур міст, районів, районних у містах та міжрайонних прокуратур Одеської області та затверджено штатні розписи місцевих прокуратур Одеської області.

Згідно попередження про звільнення, з яким ОСОБА_1 ознайомився 27.09.2015 р., на підставі ст.12, п.1-1 Перехідних положень та п.1 Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII, наказу Генерального прокурора України від 23.09.2015 р. № 87ш та у відповідності з ст.49-2 КЗпП України і п.5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» позивача попереджено про звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку із ліквідацією органу прокуратури (п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру») у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратів з 14.12.2015 р.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначає Закон України «Про прокуратуру».

Абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону визначено, що статті 12 та Додаток до цього Закону щодо переліку та територіальної юрисдикції місцевих прокуратур, набирають чинності з 15.12.2015 р.

Таким чином, з 15.12.2015 р. штатні розписи міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур Одеської області було ліквідовано, а призначення на посади до новоутворених місцевих прокуратур працюючих працівників здійснювалось за результатами тестування.

Отже з 15.12.2015 р. міські, районні, районні у містах та міжрайонні прокуратури, у тому числі і прокуратура м. Одеси, припинили функціонування та було утворено місцеві прокуратури згідно Додатку до Закону України «Про прокуратуру», прокурорами вказаних прокуратур призначено осіб відповідно до п. 5-1 Перехідних положень Закону.

З огляду на викладене, суд відхиляє твердження позивача про те, що в органах прокуратури відбулася зміна внутрішньої структури прокуратури області, оскільки припинено діяльність, зокрема, прокуратури м. Одеси, у зв'язку з чим, внесено відповідні зміни до штатного розпису прокуратури області шляхом виключення посад у цій прокуратурі та сформовано новий штатний розпис новостворених місцевих прокуратур. Отже в органах прокуратури відбулися зміни в організації виробництва і праці шляхом припинення діяльності, зокрема, міської прокуратури, а не її реорганізації.

Відповідно до пп. «в» ч.1 п. 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» до набрання чинності положеннями, передбаченими абз. 3 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються: прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Наказом Генерального прокурора України від 20.07.2015 № 98, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 31.07.2015 за № 928/27373, затверджено Порядки проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах, а також Перелік питань для проведення тестування на знання законодавчої бази (професійний тест) для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури та посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, що додаються до цих Порядків.

23 липня 2015 р. ОСОБА_1 подав заяву на зайняття адміністративних посад в Одеській місцевій прокуратурі № 2, а саме: керівника, першого заступника, заступника керівника і заяву на зайняття посади прокурора в цій же прокуратурі.

Відповідно до п.1.2 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, затвердженого Наказом Генеральної прокуратури України від 20.07.2015 року № 98 (далі - Порядок № 98), на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Згідно з п.5.2 Порядку проведення тестування для зайняття посади прокурора місцевої прокуратури працівник, який на день набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» працює в міській, районній, міжрайонній, районній у місті прокуратурі, подає заяву за формою, наведеною у додатку 3 цього Порядку, для участі в тестуванні на посаду прокурора тієї місцевої прокуратури, яка буде сформована шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій він працює.

Відповідно до п.9.1 Порядку № 98 рейтинг кандидата визначається за результатами тесту на знання законодавчої бази (професійний тест) та тесту на загальні здібності.

Згідно з п.9.5 Порядку № 98 керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює у прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількість штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

В той же час судом встановлено, що ОСОБА_1 участі у тестуванні на зайняття адміністративних посад та посаду прокурора не приймав.

Так, відповідно до протоколу засідання Одеської конкурсної комісії з проведення відкритого чотирирівневого конкурсу на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників від 12.11.2015 р., який оприлюднено на офіційному сайті Генеральної прокуратури України, комісією затверджено список рекомендованих кандидатів для подання Генеральному прокурору України на призначення кандидатів на зайняття адміністративних посад в Одеській місцевій прокуратурі № 2, проте прізвище позивача у цьому документі відсутнє.

Також згідно із рейтинговим списком кандидатів на зайняття посади прокурора цієї місцевої прокуратури прізвище ОСОБА_1 також не значиться, - отже позивач участі у тестуванні не приймав, що не заперечувалось ним в ході судового розгляду справи.

Оскільки позивачем не виявлено бажання приймати участь у тестуванні, та при цьому прокуратура м. Одеси припинила свою діяльність, тому наказом заступника Генерального прокурора України - прокурора Одеської області від № 3132к звільнено молодшого радника юстиції ОСОБА_2 з посади прокурора прокуратури м. Одеси з питань нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів з 14.12.2015 у зв'язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Отже, підставою звільнення позивача є ліквідація органу прокуратури шляхом припинення діяльності міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24 квітня 2008 року у справі "C. G. та інші проти Болгарії", заява N 1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі "P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства", заява N 44787/98, п. 46, ECHR 2001-IX).

При цьому суд враховує, що закон має бути достатньо доступним та передбачуваним щодо наслідків його застосовування, тобто бути сформульованим у спосіб, який дає змогу кожній особі регулювати свою поведінку (принцип юридичної визначеності). В даному випадку суд погоджується з тим, що застосовне національне законодавство відповідало вимозі щодо передбачуваності на момент його правозастосування.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що наказ від 14 грудня 2015 року № 3132к про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м. Одеси з нагляду за додержанням законів при виконані судових рішень у кримінальних провадженнях та інших примусових заходів з підстав реорганізації та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» прийнятий в порядку, у межах та спосіб, встановлених законом, а тому підстави для його скасування відсутні.

Вирішуючи спір, суд також вважає безпідставними доводи позивача про порушення вимог ст.ст.40, 49-2 та 51 КЗпП України при його звільненні, оскільки законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VІІ (зі змінами), який набрав чинності частково з 15.07.2015 р.

Вищий адміністративний суд України в аналітичній довідці про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби від 1 лютого 2009 року зазначив, що під час вирішення справ такої категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

При цьому суд критично оцінює посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України щодо застосування приписів п.1 ч.1 ст.40, ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП, висловлену в постанові від 10.03.2015 р. № 21-52а15, оскільки в зазначеній справі відносини не є подібними до розглядуваних в межах даної справи. Так, ч.3 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом, який є спеціальним та застосовується у спірних правовідносинах лише з прокурорсько-слідчими працівниками органів прокуратури. Отже трудове законодавства, зокрема КЗпП України в спірних правовідносинах не застосовується, оскільки останні врегульовані спеціальним нормативним актом, який не містить бланкетних норм до КЗпП України в цьому аспекті.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» встановлено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, а з урахуванням пункту 9 частини 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Отже підстави звільнення прокурора в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури чітко передбачено Законом України «Про прокуратуру», який в даному випадку є спеціальним по відношенню до норм КЗпП.

Таким чином, суд критично оцінює посилання позивача на приписи КЗпП України, зокрема на недотримання відповідачем вимог ч.2 ст.40, ч.3 42, ст. 49-2 вказаного кодексу та обов'язок власника запропонувати позивачу іншу роботу, оскільки спірні правовідносин врегульовані спеціальним нормативним актом - Законом України «Про прокуратуру».

При цьому суд зазначає про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення відповідачем ст. 49-2 КЗпП України, що виразилось у не запропонуванні йому іншої роботи та не працевлаштуванні на іншу посаду прокурора, оскільки через скорочення чисельності працівників органів прокуратури та ліквідацію органу прокуратури такі вакантні місця відсутні, а згідно пункту 5-1 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» прокурорами місцевих прокуратур призначаються, зокрема, прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, за умови успішного проходження ними тестування.

З урахуванням викладеного та беручи до уваги те, що призначення на посади в місцеву прокуратуру відбувається лише за результатами тестування та рейтингового списку, при цьому ОСОБА_1 не забезпечено участі ні у чотирирівневому відкритому конкурсі на зайняття посад керівників місцевих прокуратур, їх перших заступників та заступників, ні у тестуванні на зайняття посади прокурора, чим не дотримано порядку проходження тестування, суд дійшов висновку про відсутність порушень законодавства при звільнені позивача.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного наказу діяв у передбачений законодавством спосіб та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 29 лютого 2016 року.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк