Справа № 199/8496/15-а
Суддя: Богун О. О.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 199/8496/15-а
ПОСТАНОВА

іменем України

17.02.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретарі Рибак К.О.

розглянувши у порядку письмового провадження справу адміністративного провадження за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Амур-нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилався на те, що він громадяни України, а з 02.09.1997 року постійно проживає в Ізраїлі . до виїзду за кордон проживав в м. Дніпропетровську, перебували на пенсійному обліку в УТСЗН в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, де отримували пенсію за віком.

Виплата йому пенсії була припинена з 01.03.1998 року, внаслідок виїзду на постійне місця проживання за кордон, що вважає порушенням норм статей 24,46 Конституції України, гарантуючих рівність конституційних прав і свобод громадян перед законом, незалежно від місця проживання, право на пенсійне забезпечення в старості.

12 грудня 2013 року до Управління Пенсійного фонду України в Амур-нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська ним було подано заяву про призначення та перерахунок пенсії.

На виконання постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2014 року із змінами внесеними постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року та постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2014 року, постанови Вищого адміністративного суду України від 03.03.2015 року, постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.09.2015 року позивачу перераховано, проіндексовано, поновлено і виплачено пенсію за віком, як непрацюючим громадянам з 12 грудня 2013 року.

Заява позивача про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком і надбавки до пенсії як дитині війни за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року, відповідачем залишені без задоволення. Вважає дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплати йому пенсії за віком і надбавки до пенсії як дитині війни за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року незаконними, які порушують його права, тому звертається до суду з даним позовом за захистом свого права.

У судове засідання позивач не зявився, його представником надана суду заява про слухання справи у їх відсутність на задоволенні позову наполягають.

Представник відповідача Управляння Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська до судового засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи сповіщений завчасно, надав суду свої письмові заперечення проти позову, згідно яких просив закрити провадження у справі, в своїх доводах посилаючись на те, що постановою Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 20.01.2014 року по справі №119/14140/ 13-а (2-а/199/359/13) позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до управління про зобовязання вчинити певні дії - задоволено частково:

- зобовязано управління прийняти рішення про нарахування ОСОБА_1, ОСОБА_2 пенсії за віком;

- зобовязано управління нарахувати та виплачувати позивачам ОСОБА_1, ОСОБА_2 пенсію, па підставах визначених пенсійним законодавством України, починаючи з 12.12.2013 року, нарахувавши розмір пенсії у відповідності із діючим на час звернення (12.12.2013) законодавством.

В іншій частині позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням позивачі та управління подало апеляційні скарги.

ОСОБА_3 Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року по справі №199/14140/13-а (2-а/199/359/13) апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, управління задоволено частково.

ОСОБА_3 - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2014 року змінено - абз. 2, абз. З резолютивної частини постанови викладено в наступній редакції:

- визнати бездіяльність управління щодо поновлення ОСОБА_1, ОСОБА_2 у відновлені виплати пенсій протиправною.

- зобовязати управління поновити виплату пенсій ОСОБА_1, ОСОБА_2 з 12.12.2013 року.

Таким чином наголошує на тому, що спір, який існує в рамках даної справи вже було вирішено постановою Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська від 20.01.2014 року по справі №119/14140/ 13-а (2-а/199/359/13) та постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року по справі №199/14140/13-а (2-а/199/359/13)

Дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 - громадяни України, з 02.09.1997 року постійно проживаєв Ізраїлі: нотаріально завірена копія закордонного паспорта, з відміткою про консульському обліку в посольстві України, свідоцтво Посольства України в Ізраїлі про знаходження в живих і місце постійного проживання.

ОСОБА_1 з 01.03.1998 року перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м.Дніпропетровська та отримував пенсію за віком.

З 01.03.1998 року відповідачем припинено виплату пенсії, з підстав виїзду позоивача на постійне місце проживання до Ізраїлю. Дана відмова позивачем була оскаржене в судовому порядку.

Так, на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.01.2014 року по справі 199/14140/13-а, зі змінами, згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року, позивачу ОСОБА_1 відновлено виплату пенсії за віком, як непрацюючому пенсіонеру, починаючи з 12.12.2013 року.

17.09.2015 року позивачем до відповідача через представника за дорученням було подано заяву про перерахунок та виплату пенсії за віком та надбавки як дитині війни за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року.

Листом від 25.09.2015 року № 989/03/18, відповідач відмовив позивачу у відновленні і перерахунку пенсії за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року, в своїх доводах посилаючись на те, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25 -рп / 2009, яке визнало неконституційними і такими, що втратили силу норми Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» 1058-IV (статті 49,51) обмежується право на отримання пенсії, за ознакою місця проживання, поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після його прийняття, тобто після 07.10.2009 року.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

-громадяни України, застраховані відповідно до цього Закону та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їх сімей та інші особи, передбачені цим законом;

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, наступного за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп / 2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-IV про припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

У своєму Рішенні №25-рп / 2009 Конституційний Суд України вказав, що оспорюваним нормам Закону № 1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, які мають право на отримання пенсії в старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів в тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою укладено відповідний договір.

Виходячи з правової, соціальної природи пенсій право громадянина на отримання призначеної йому пенсії не може бути пов'язано з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначено пенсію, - в Україні або за її межами.

Таким чином, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення в зв'язку з їх невідповідністю Конституції України, суд вважає, що з цього часу орган ПФУ повинен відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Закон № 1058-IV не містить норм, що зобов'язують пенсіонера подавати заяву про відновлення виплати пенсії, але зобов'язує орган ПФУ здійснювати таке відновлення.

За правилами частини 2 статті 49 Закону, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Отже, норма зазначеної статті накладає зобов'язання на орган ПФУ здійснювати відновлення пенсії не з моменту звернення до органу ПФУ, а з настанням обставин для відновлення її виплати.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Верховний Суд України, рішення якого відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись іншими судами України, у постановах від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно) висловив правову позицію, згідно з якою з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Судом встановлено, що позивач є дитиною війни в розумінні Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а відтак, на нього повністю розповсюджуються всі пільги та соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про соціальний захист дітей війни», в тому числі й право на підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком, як передбачено статтею 6 зазначеного Закону. Закон України «Про соціальний захист дітей війни» установлює правовий статус «дітей війни» і визначає їх соціальний захист та гарантує соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року №2195-IV (далі Закон №2195) «дітям війни» (особа, яка є громадянином України та якій на 2 вересня 1945 року було менше 18 років) пенсії або грошове утримання, яке виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, а джерелом зазначених виплат, як випливає зі статті 7 цього закону є Державний бюджет України.

Щомісячна доплата до пенсії для дітей війни є формою соціального забезпечення громадян, які відповідно до спеціального закону, є дітьми війни. Тобто, фактично ця щомісячна надбавка є формою реалізації конституційного права громадян, які є дітьми війни, на соціальний захист.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум застосовується зокрема для: встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім'ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Відповідно до ч. 3 цієї статті вказаний мінімальний розмір пенсії за віком застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з положень ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», суд вважає за можливе та належне застосування для визначення розміру щомісячної доплати до мінімальної пенсії за віком розмір прожиткового мінімуму, оскільки в даному випадку мінімальний розмір пенсії за віком використовується лише як коефіцієнт для визначення розміру щомісячної доплати до пенсії, що на думку суду, не суперечить вимогам ч. 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а іншого мінімального розміру пенсії законодавством не передбачено.

Разом з цим, пунктом 7 Закону України № 3491-VI від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнено пункт 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», наступного змісту: «4. Установити, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»(796-12) (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 13, ст. 178 з наступними змінами), статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»(2195-15) (Відомості Верховної Ради України, 2005 рік, № 4, ст. 94 з наступними змінами), статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»(2262-12) (Відомості Верховної Ради України, 1992 рік, № 29, ст. 399 з наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік». Даний закон набрав чинності 19 червня 2011 року і на даний час він неконституційним не визнавався.

На виконання пункту 7 Закону України № 3491-VI від 14 червня 2011 року «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік»Кабінет Міністрів України прийняв ОСОБА_3 від 06 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», згідно п. 6 якої установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»та «;Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49,8 гривні.

З 01.01.2012 року згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 року № 1381 Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення розмір виплати надбавки дітям війни встановлено в розмірі 7% від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність в сумі 57,54 грн., з 01.04.2012 58,66 грн., з 01.07.2012 59,08 грн., з 01.10.2012 59,92 грн., з 01.12.2012 61,88 грн., з 01.01.2013 року виплачується в розмірі 62,58 грн.

Таким чином, наведене свідчить, що права позивача у періоди з 07 жовтня 2009 року по 12 грудня 2013 року, в звязку з невиплатою відповідачем йому надбавки як «дитині війни» порушені, через що підлягають поновленню на підставі судового рішення.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що відповідачем відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії за віком та виплати надбавки як «дитині війни» неправомірно, таким чином позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 2, 8-11, 71, 99, 100, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, ст 19, 24, 46 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.02.2014 р .., (Статус рішення остаточне), рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп / 2009, в .ст. 8, 44, 45, 49, 51 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Амур-нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання вчинення дій, задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська, щодо відмови в перерахунку та відновлення виплати пенсії за віком і надбавки дітям війни ОСОБА_1 за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська нарахувати і виплатити ОСОБА_1 пенсії, відповідно до статтей 27,28,40,42,43,49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV, у розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та виплати пенсії, не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням матеріалів пенсійної справи і раніше наданих документів про додатковий страховий стаж після виходу на пенсію за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії, в розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, відповідно до Закону України "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року № 2195-IV та ОСОБА_3 Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року № 1381 за період з 07.10.2009 року по 12.12.2013 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в размере 487 грн. 20 коп.

ОСОБА_3 може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі якщо постанову було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається з дня отримання копії постанови.

Головуючий: