Справа № 348/2566/13-а
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Справа № 876/11044/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача Михайлюк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2015 року у справі за її позовом до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_6, про скасування рішень та зобов'язання вчинити дії та за позовом ОСОБА_6 до Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, третя особа ОСОБА_7, про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просила скасувати рішення Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області (далі - Рада):

від 03 січня 1995 року № 25 «Про передачу земель у приватну власність» у частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,7777 га;

від 05 жовтня 2012 року за № 5-19/2012 «Про надання дозволу на розробку технічного звіту на земельну ділянку»;

від 18 червня 2013 року № 16-22/2013 «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі».

Окрім того, просила зобов'язати Раду розглянути повторно її заяву про надання дозволу на розробку технічної документації на земельні ділянки по АДРЕСА_1 Надвірнянського району Івано-Франківської області і прийняти рішення відповідно до вимог законодавства.

ОСОБА_6 у грудні 2013 року звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати рішення Ради від 18 червня 2013 року № 16-22/2013 «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі».

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2013 року справи за вказаними позовами об'єднані у одне провадження.

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2015 року у справі № 348/2566/13-а позов ОСОБА_5 задоволено частково, а позов ОСОБА_6 задоволено повністю. Визнано недійсним та скасовано рішення Ради від 05 жовтня 2012 року за № 5-19/2012 «Про надання дозволу на розробку технічного звіту на земельну ділянку» на ім'я ОСОБА_6 Визнано недійсним та скасовано рішення Ради від 18 червня 2013 року № 16-22/2013 «Про надання дозволу на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі» на ім'я ОСОБА_5 Зобовязано Раду повторно розглянути заяву ОСОБА_5 про надання їй дозволу на розробку технічного звіту на земельні ділянки по АДРЕСА_1 Надвірнянського району Івано-Франківської області та прийняти рішення відповідно до вимог чинного земельного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_5 просить зазначене судове рішення скасувати в частині відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 щодо скасування рішення Ради від 03 січня 1995 року за № 29 «Про передачу земель у приватну власність» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,7777 га і прийняти нову, якою скасувати вказане рішення Ради.

У обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що рішенням Надвірнянського районного суду від 18 червня 2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2014 року, було встановлено, що станом на 1980 рік в будинковолодінні по АДРЕСА_1 були зареєстровані і проживали ОСОБА_9 - голова двору; ОСОБА_5 - сестра; ОСОБА_10 - племінник (вибув 22.02.1979 року в Амурську область).

Згідно з рішення виконкому Ради № 11 від 27 листопада 1985 року ОСОБА_5 було відкрито новий погосподарський номер та наділено 0,37га землі з фонду сільської ради, із них 0,22 га у тимчасове користування (а.с. 150), однак вона з ОСОБА_9 продовжувала проживати в одному будинку, тобто на один житловий будинок було відкрито два погосподарських номери.

Після смерті ОСОБА_9 05 липня 2002 року житловий будинок був зареєстрований вже за погосподарським номером позивачки і вона продовжувала в ньому проживати.

У 2012 році ОСОБА_5 звернулася до Ради із заявою про надання дозволу на оформлення права власності на житловий будинок, в якому фактично проживала. Рішення виконавчого комітету Ради від 12 червня 2012 року за № 31 їй було дозволено оформити право власності на будинковолодіння № 1 по АДРЕСА_1 Надвірнянського району Івано-Франківської області.

На підставі цього рішення 27 червня 2012 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на будинковолодіння № 1 по АДРЕСА_1. Надвірнянського району. Розмір загальної площі земельної ділянки, облікованої за господарством згідно з погосподарськими книгами, залишався незмінним протягом всього часу її проживання в даному господарстві.

При проведенні інвентаризації земельної ділянки по АДРЕСА_1 проведеної ПП «Екселент», за уточненими даними на даний час загальна площа земельної ділянки складає 0,3561га, в тому числі землі житлової забудови - 0,2500га, сільськогосподарські землі - 0,1061га. (а.с.20)

На переконання апелянта, судом безпідставно не взято до уваги рішення виконкому Ради № 11 від 27 листопада 1985 року. У той же час сам ОСОБА_6 в своєму адміністративному позові визнає, що ОСОБА_5 проживала разом із ОСОБА_9 у одному будинку, належний їй на праві власності будинок знаходиться на його земельній ділянці і вона користується його земельною ділянкою, наданою йому у приватну власність рішенням Ради від 03 січня 1995 року за № 29 «Про передачу земель у приватну власність».

Представник Ради у судовому засіданні ствердила, що земельна ділянка, яка облікована за господарством ОСОБА_12, входить до складу земельної ділянки № 1, переданої у власність ОСОБА_6, а отже ОСОБА_6 Радою без її згоди і відома передано у власність земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, у якому вона та на той час проживала і який у подальшому був переданий їй у власність.

На сесію Ради при прийнятті рішення про передачу у власність ОСОБА_6 земельних ділянок, ні ОСОБА_5, ні ОСОБА_9 не запрошувалися.

Відмовивши у задоволенні позову щодо скасування рішення Ради від 03 січня 1995 року за № 29 у частині передачі ОСОБА_13 земельних ділянок площею 0,7777 га суд тим створив ситуацію, коли належний їй на праві власності житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, переданій у приватну власність ОСОБА_13

Представники позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову у повному обсязі.

Представник Ради у ході апеляційного розгляду визнала, що рішення Ради від 03 січня 1995 року за № 29 «Про передачу земель у приватну власність» в частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,7777 га було прийняте без належної підготовки та виклику позивачки, однак вирішення спору залишила на розгляд суду.

ОСОБА_6 на виклик апеляційного суду не прибув, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Ради від 03 січня 1995 року за № 29 «Про передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0,7777 га» на момент прийняття будь-яких прав ОСОБА_5 порушено не було, оскільки право власностіна домоволодіння в АДРЕСА_1 у неї виникло лише 27 червня 2012 року. При цьому рішення Ради № 5-19/2012 від 05 жовтня 2012 року та № 16-22/2013 від 18 червня 2013 року слід визнати недійсними та зобов'язати Раду повторно винести на обговорення заяву ОСОБА_5 стосовно спірної земельної ділянки.

Даючи правову оцінку судовому рішенню суду першої інстанції у частині, що оскаржена у апеляційному порядку, та доводам апелянта, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

На час прийняття оспорюваного позивачкою рішення Ради № 29 від 03 січня 1995 року питання про передачу земель у приватну власність було врегульовано приписами Земельного кодексу України, введеного в дію з 15 березня 1991 року постановою Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-XII у відповідній редакції (далі - ЗК України). Пунктом 5 вказаної постанови Верховної Ради Української РСР було встановлено, що громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав землеволодіння або землекористування.

При цьому згідно із приписами частини 3 статті 77 Земельного кодексу Української РСР в редакції 1970 року, що втратив чинність у зв'язку із прийняттям ЗК України, робітникам, службовцям, пенсіонерам та інвалідам, які проживають у сільській місцевості, при наявності вільних присадибних земель у колгоспах, радгоспах, інших державних сільськогосподарських підприємствах, організаціях і установах, присадибні ділянки можуть надаватися відповідно за рішенням загальних зборів членів колгоспу (зборів уповноважених) або адміністрації радгоспу, підприємства, організації чи установи, затверджуваним виконавчим комітетом сільської Ради депутатів трудящих.

Робітники, службовці та інші громадяни, які проживають у сільській місцевості, використовують надані їм присадибні земельні ділянки для будівництва жилих будинків та господарських будівель, а також ведення особистого підсобного господарства (ч. 4 ст. 77 Земельного кодексу Української РСР).

Як встановлено рішенням Надвірнянського районного суду від 18 червня 2014 року та ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 липня 2014 року у справі № 348/3667/13-ц (а.с. 136-141 т. 1), відповідно до оглянутих судом погосподарських книг за 1980-2005 роки станом на 1980 рік в будинковолодінні по АДРЕСА_1 були зареєстровані і проживали ОСОБА_9 - голова двору; ОСОБА_5 - сестра; ОСОБА_10 - племінник (вибув 22.02.1979 року в Амурську область). Будинковолодіння складалося із жилого будинку 1930 року побудови площею 50 м2 та земельної ділянки площею 0,47 га. (особистий рахунок № 226).

Згідно із рішенням виконкому Пасічнянської сільської ради № 11 від 27.11.1985 року ОСОБА_5 було відкрито новий погосподарський номер (згідно погосподарської книги № 1583) та наділено 0,37 га землі з фонду сільської ради, із них 0,22 га у тимчасове користування (а.с. 150 т. 1).

На підставі наведеного апеляційний суд приходить до переконання про те, що позивачці ОСОБА_5 належним чином було передану у користування земельну ділянку площею 0,37 га у зв'язку із відкриттям окремого по господарського номера, тобто для обслуговування тієї частини будинковолодіння по АДРЕСА_1, яка перебувала у її користуванні.

Відповідно до приписів частини 1 статті 6 ЗК України громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно (ч. 3 ст. 6 ЗК України).

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу (ч. 8 ст. 17 ЗК України).

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів того, що передана у користування позиваці ОСОБА_5 земельна ділянка була у неї вилучена у встановленому законом порядку, а учасниками судового розгляду не заперечується те, що до теперішнього часу вона продовжує проживати у будинковолодінні по вул. АДРЕСА_1 і у зв'язку із прийняттям оспорюваного рішення Ради № 29 від 03 січня 1995 року належний їй на даний час будинок опинився на земельній ділянці, переданій цим рішенням ОСОБА_6

Відтак, на переконання апеляційного суду, помилковим є твердження суду першої інстанції про те, що оспорюваним рішенням Ради № 29 від 03 січня 1995 року не зачіпаються права та охоронювані законом інтереси позивачки ОСОБА_5

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідачем не надано доказів того, що позивачці ОСОБА_5 було відомо про порядок денний на 03 січня 1995 року Ради та про прийнятим рішенням № 29 за вказане число щодо передачі земельної ділянки для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства ОСОБА_6 до свого звернення до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації на спірну земельну ділянку у квітні 2013 року, що не дає підстав для висновку про пропуск нею строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

Окрім того, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що відповідно до довідки Ради від 27 червня 2013 року № 227/ (а.с. 89 т. 1) ОСОБА_6 права власності га земельні ділянки у с. Пасічна не набував, що додатково підтвердила у судовому засіданні апеляційного суду представник Ради. Відтак, це дає підстави для висновку про відсутність у даному випадку цивільно-правового спору та необхідність вирішення даного спору за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору у частині відмови у задоволенні вимог позивачки ОСОБА_5 судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 задовольнити.

Скасувати постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2015 року у справі № 348/2566/13-а у частині відмови у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 щодо скасування рішення Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 03 січня 1995 року за № 29 «Про передачу земель у приватну власність» у частині передачі у приватну власність ОСОБА_6 земельних ділянок площею 0,7777 га і прийняти нову, якою такі позовні вимоги задовольнити.

Присудити на користь ОСОБА_5 535 (п'ятсот тридцять п'ять) грн. 92 коп. сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області.

У решті постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08 жовтня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Постанова у повному обсязі складена 26 лютого 2016 року.