Справа № 816/1189/14
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" лютого 2016 р. м. Київ К/800/10311/15

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівКравцова О. В.,
Маслія В. І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року у справі за позовом Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення допомоги по безробіттю,

встановив:

Кременчуцький міськрайонний центр зайнятості звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення допомоги по безробіттю.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року, в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Заперечень не надходило.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 жовтня 2014 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. Касаційний суд погодився з їхніми висновками про відсутність підстав для стягнення виплаченої відповідачу допомоги по безробіттю за фактом виконання договору, зокрема, отримання винагороди за сприяння в укладенні договорів страхування.

Постановою Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року заяву Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості задоволено: ухвалу Вищого адміністративного суду України від 01 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 30 серпня 2012 року відповідач звернулася до центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітної з виплатою матеріальної допомоги по безробіттю.

Наказом центру зайнятості від 30 серпня 2012 року № НТ120830 відповідачу надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю.

27 травня 2013 року між відповідачем та страховою компанією укладено цивільно-правовий договір про надання послуг, за умовами якого фінансовий консультант - відповідач - за винагороду надає консультації стосовно послуг страхової компанії, проводить пошук потенційних клієнтів, сприяє укладенню договорів страхування життя та здійснює їх супровід.

21 січня 2014 року центр зайнятості на підставі акта розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 14 січня 2014 року № 12 видав наказ № 34 про повернення допомоги по безробіттю.

У зв'язку з тим, що відповідач в добровільному порядку відмовилась повертати кошти, позивач заявив цей позов.

Скасовуючи рішення судів, Верховний Суд України виходив з того, що укладення застрахованою особою, яка має статус безробітної, такого договору є обставиною, що впливає на умови виплати їй допомоги по безробіттю, тому неповідомлення цією особою центру зайнятості про виникнення такої обставини свідчить про невиконання нею своїх обов'язків, та відповідно до частини третьої статті 36 Закону № 1533-ІІІ є підставою для стягнення суми виплаченого забезпечення.

Розглядаючи справу під час нового касаційного розгляду, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду України у постанові від 22 вересня 2015 року у справі № 21-1884а15 дійшла висновку, що такий спір є не публічно-правовим, а є приватноправовим, і має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Такий висновок Верховного Суду України ґрунтуються на наступному.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів Верховного Суду України дійшла висновку, що правовий аналіз пунктів 1- 4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

В випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю відповідача і, на думку колегії суддів, не підпадають під дію пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС.

Враховуючи, що колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає правових підстав відступити від висновку Верховного Суду України, який зазначений у постанові від 22 вересня 2015 року, справа № 21-1884а15, тому вважає, що в цій справі суди першої та апеляційної інстанцій не правильно застосували згадані норми процесуального права, у зв'язку з чим скаргу позивача слід задовольнити частково: скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій, закрити провадження у справі.

Роз'яснити, що справа підлягає розгляду судом цивільного судочинства.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Касаційну скаргу Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Кременчуцького міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення допомоги по безробіттю закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: