Справа № 826/2132/15
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

"16" лютого 2016 р. № К/800/31711/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів:, Бухтіярової І.О., Сіроша М.В., секретар судового засідання - Іванов Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуГадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2015
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015
у справі №826/2132/15
за позовомПублічного акціонерного товариства «Укрнафта»
доГадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області
проскасування рішення, визнання протиправними та скасування інкасових доручень,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2015 у даній справі, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015, позовні вимоги задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано рішення Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області від 04.02.2015 №1/16-07-25-23. Визнано протиправними та скасовані з дати їх оформлення інкасові доручення (розпорядження) відповідача: №1, №2, №3, №4 від 04.02.2015; № 5, №6 від 05.02.2015; №9, №10, №11, №12 від 06.02.2015.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що постанову та ухвалу було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ПАТ «Укрнафта» було подано до податкового органу податкові розрахунки за III та IV квартал 2014 року, якими самостійно задекларовано грошові зобов'язання за липень, серпень, вересень, жовтень та листопад 2014 року з плати за користування надрами для видобування корисних копалин (нафти) в розмірі 12951129,31 грн. (за липень, серпень, вересень 2014 року) та в розмірі 7725700,98 грн. (за жовтень та листопад 2014 року).

ПАТ «Укрнафта» подано відповідачу податковий розрахунок з плати за користування надрами для видобування корисних копалин по Глинсько-Розбишівському родовищу (Погарщинське та Чижівське підняття), згідно якого позивачем задекларовано зобов'язання: за липень 2014 - по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 3771781,99 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 169316,72 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 74492,55 грн.;

за серпень 2014 - по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 365551,32 грн., по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 4868433,49 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 12443,57 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 332951,54 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 7341,70 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 163772,34 грн.;

за вересень 2014 - по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 3945462,51 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 338888,73 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 151708,86 грн.;

за жовтень 2014 - по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 3941153,41 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 360202,98 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 166983,48 грн.;

за листопад 2014 - по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 3433583,16 грн., по платі за користування надрами для видобування нафти в розмірі 350964,41 грн., по платі за користування надрами для видобування природного газу в розмірі 146585,58 грн.

Позивачем 01.12.2014, 30.12.2014 та 31.12.2014 здійснено плату за користування надрами для видобування нафти в загальному розмірі 12951458,17 грн. та по платі за користування надрами для видобування природного газу здійснено оплату 30.12.2014, 31.12.2014 на суму податку в розмірі 629123,54 грн.

Застосовуючи процедуру погашення податкового боргу відповідно до пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України 04.02.2015 Гадяцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Полтавській області прийнято рішення №1/16-07-25-23 про стягнення 9878695,62 грн. податкового боргу з плати за користування надрами для видобування корисних копалин (нафти) з ПАТ «Укрнафта»., та на підставі цього рішення в ПАТ КБ «Приват банк» направлено інкасові доручення (розпорядження).

Судами також встановлено, що відповідач вже застосував механізм примусового стягнення з ПАТ «Укрнафта» за спірний період податкового боргу в судовому порядку на підставі підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 та пункту 95.3 статті 95 Податкового кодексу України. що підтверджується ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.12.2014 у справі №826/17193/14 за позовом Гадяцької ОДПІ про стягнення податкового боргу з ПАТ «Укрнафта» заборгованості з плати за користування надрами з розрахункових рахунків підприємства на загальну суму 9536058,30 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що, оскільки Гадяцька ОДПІ звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом про стягнення з ПАТ «Укрнафта» податкового боргу за платежами та за періоди, по яким відкрито провадження в справі, тому у відповідача відсутні підстави для застосування приписів пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України з метою стягнення коштів, та свідчить про повторне стягнення з ПАТ «Укрнафта» податкового боргу з того ж виду податку та за ті ж самі періоди. Крім того, суди звернули увагу, що на момент самостійного узгодження податкових зобов'язань та виникнення у позивача податкового боргу з плати за користування надрами для видобування корисних копалин за ІІІ, IV квартали 2014 року положення 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України не діяли, а набрали чинності тільки з 01 січня 2015 року, що є підставою для їх застосування лише до правовідносин, що виникли після 01 січня 2015 року.

Крім того, суди зазначили, що відповідачем не доведено відсутність зобов'язань держави щодо повернення ПАТ «Укрнафта» помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань, що є обов'язковою умовою для застосування процедури погашення податкового боргу на підставі пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд касаційної інстанції вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними, та такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи, при цьому колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України одним із принципів адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Дотримання цього принципу вимагає від суду, який розглядає адміністративну справу, встановлення фактичних обставин справи, навіть якщо на них немає посилання сторін в їх доводах чи запереченнях, з витребуванням відповідних доказів в тому числі із власної ініціативи, що обумовлюється публічним характером спору в адміністративній справі.

Під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України).

Рішення судів вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій вірно встановлено фактичні обставини по справі в тій частині, що у позивача станом на 31.12.2014 р. існував податковий борг в розмірі 9878695,62 грн.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 р. № 71-VIII внесено зміни до Податкового кодексу України (набрали чинності з 01.01.2015 р.), та відповідно до пункту 32 підрозділу 10 «Інші перехідні положення Податкового кодексу України, встановлено, що тимчасово, до 1 липня 2015 року, у випадках, коли податковий борг виник у результаті несплати грошового зобов'язання, самостійно визначеного платником податків у податковій декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у встановлені цим Кодексом строки, стягнення коштів за рахунок готівки, що належить такому платнику податків та/або коштів з рахунків такого платника у банках, здійснюється за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду за умови, якщо такий податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень та відсутні зобов'язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань.У таких випадках: рішення про стягнення коштів з рахунків такого платника у банках є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов'язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи; рішення про стягнення готівкових коштів вручається такому платнику податків і є підставою для стягнення. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суддів попередніх інстанцій, що стаття 58 Конституції України, якою визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, підлягає застосуванню до даних правовідносин і прямо забороняє застосовувати з 01.01.2015 р. процедуру стягнення податкового боргу за Законом № 71, який виник до 01.01.2015 р.

В рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 р. № 1-рп/99 у справі про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Крім того, суд у цій справі також дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи).

Важливо також відмітити, що в даному спорі зміни до Податкового кодексу України, які внесені на підставі Закону № 71, (чинного з 01.01.2015 р.) взагалі не застосовувався до правовідносин, які виникли до 01.01.2015 р., оскільки його приписи (стягнення коштів без звернення до суду) застосовані саме до факту наявності податкового боргу, який існував на момент його набрання. Приймаючи спірне рішення від 04.02.2015 р. про стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу платника податків шляхом стягнення безготівкових коштів у банку, відповідач жодним чином не порушив приписи ст. 58 Конституції України, оскільки не вважається зворотною дією застосування закону щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов'язків, що виникли до його прийняття, але продовжують існувати в момент набрання чинності новим законом.

Також колегія суддів вважає помилковими висновки суддів щодо подвійного стягнення зазначеної суми податкового боргу. Судами встановлено, що Окружним адміністративним судом м.Києва від 11.11.2014 р. відкрито провадження по справі № 826/17193/14 за позовом Гадяцької ОДПІ до ПАТ «Укрнафта» про стягнення податкового боргу. Суди зазначили, що прийняття спірного рішення від 04.02.2015 р., призведе до подвійного стягнення, оскільки відповідачем застосовано одночасно судову та позасудову процедуру погашення податкового боргу.

Колегія суддів вважає, що суди помилково ототожнили факт звернення податкового органу до суду як факт стягнення суми боргу.

Зміни, які внесені Законом № 71 встановили тимчасову додаткову процедуру стягнення податкового боргу за рішенням керівника контролюючого органу без звернення до суду. Незважаючи на те, що судами достовірно встановлено, що станом на момент прийняття податковим органом спірного рішення (04.02.2015 р.) тривала процедура судового розгляду і станом на час апеляційного перегляду та прийняття рішення (23.06.2015 р.), розгляд справи в суді першої інстанції не завершився, суди неправильно прийшли до висновку про неможливість застосування в даному випадку позасудової процедури стягнення суми податкового боргу.

Разом з тим, законодавцем чітко визначено, що стягнення податкового боргу без звернення до суду здійснюються лише у випадку, коли відсутні зобов'язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов'язань.

Наявність або відсутність зобов'язань держави перед позивачем залишилась не з'ясованою судами обставиною. Як доказ наявності таких зобов'язань позивач надав суду акти звірки розрахунків та заяву про повернення передплати від 10.03.2015 р. на суму 231,16 грн. Для того, щоб перевірити наявність зобов'язань держави перед платником податку щодо повернення певних сум коштів, судам важливо було це дослідити, поза-як, сам факт добровільної надмірної або помилкової сплати податку не свідчить про наявність обов'язку держави щодо його повернення, оскільки такі кошти можуть бути використані як джерело сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу в порядку статті 87 ПК України. Податковим законодавством встановлено саме право платника вирішувати питання розпорядження сумами надмірно або помилково сплаченого податку, та обов'язок держави щодо його повернення залежить від волевиявлення, яке знайшло відображення в заяві про повернення надмірно сплачених коштів лише від 10.03.2015 р.

Щодо визнання інкасових доручень протиправними, суди зазначили, що вони є рішенням суб'єкта владних повноважень, а тому, за висновками суду є самостійним предметом спору. Колегія судів зазначає, що суди в мотивувальній частині допустили суперечності, зазначаючи, що інкасові доручення є рішенням суб'єкта владних повноважень та розрахунковим документом одночасно, які не відповідають критеріям, визначних статтею 2 КАС України.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів першої та апеляційної інстанції, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність їх висновків в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі на підставі належних та допустимих доказів та дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Гадяцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2015 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

3. Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді І.О.Бухтіярова
М.В.Сірош