Справа № 487/90/16-а
Суддя: Біцюк А. В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 487/90/16-а
Провадження № 2-а/487/31/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2016 року Суддя Заводського районного суду міста Миколаєва Біцюк А. В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

06 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Миколаєва, в якому просить суд: визнати дії Управління пенсійного фонду України у Заводському районі м. Миколаєва щодо відмови у призначенні щомісячного довічного грошового утримання; зобовязати Управління пенсійного фонду України у Заводському районі м. Миколаєва призначити та нарахувати йому щомісячне довічне грошове утримання з 02 грудня 2015 року в розмірі 90 відсотків грошового утримання судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру, з урахуванням довідки, виданої ТУ ДСА України в Миколаївській області від 05.01.2016 року, та виплатити заборгованість, що виникла з урахуванням раніше виплаченої пенсії за віком, та продовжувати виплачувати в подальшому.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02 грудня 2015 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці за останній рік перед звільненням. Однак відповідачем у призначені позивачу щомісячного грошового утримання відмовлено на підставі Закону України №213- VIII від 02 березня 2015 року «Про внесення Змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», згідно з п.5 Прикінцевих положень якого з першого червня 2015 року скасовуються положення щодо нарахування щомісячного довічного грошового утримання, що передбачено Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Відмову в призначенні пенсії позивач вважає незаконною, оскільки він, працюючи суддею та маючи стаж роботи суддею 39 років 7 місяців, згідно з ч.3 ст. 141 Закону України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», викладеного у новій редакції від 12 лютого 2015 року або ч.3 ст. 138 цього Закону в редакції від 8 липня 2011 року з урахуванням рішення Конституційного суду від 3 червня 2013 року №З-рп/2013 має право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у максимальному розмірі 90% від суддівської винагороди працюючого судді. Крім того зазначав, що з 1996 року отримував до 2011 року щомісячне грошове утримання як працюючий суддя у розмірі 90% заробітної плати, у подальшому в звязку з прийняттям Закону України «Про судоустрій та статус суддів №2453-VI від 07 липня 2010 року, виплата грошового щомісячного утримання була припинена до часу виходу у відставку. З квітня 2011 року до березня 2015 року включно позивач, як працюючий суддя отримував пенсію за віком, виплата якої була припинена згідно з Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-VI (в редакції станом на 02 березня 2015 року). 25 серпня 2015 року позивач подав необхідні документи до Вищої ради юстиції України із заявами до Вищої ради юстиції та Верховної ради України про відставку. Відставка ОСОБА_1 була прийнята Верховною ОСОБА_2 України 12 листопада 2015 року Постановою №788-VI «Про звільнення суддів», на підставі чого 18 листопада 2015 року головою Центрального суду м. Миколаєва видано відповідний наказ про звільнення позивача з посади судді Центрального суду м. Миколаєва та виключено зі штату у звязку із відставкою.

Вважаючи, що рішення відповідача грубо порушує його конституційні права, як судді у відставці, суперечить конституційним нормам - ст.ст. 8, 21, 22, 126 ОСОБА_3 України, просить при розгляді справи застосувати вищевказані норми ОСОБА_3, як норми прямої дії і задовольнити адміністративний позов.

Сторони в судове засідання не викликались, оскільки справа розглядається в порядку скороченого провадження без присутності сторін відповідно до ст. 183-2 КАС України.

08.02.2016 року надійшло заперечення проти позову від Управління пенсійного фонду України в Заводському районі міста Миколаєва, в якому зазначено, що позов відповідачем не визнається у повному обсязі, просить суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених вимог з наступних підстав. Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та додані до неї документи, УПФУ керувались положеннями нормативних актів, що були чинними на момент звернення позивача, зокрема Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» діяв в редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» та, враховуючи те, що заява позивачем про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці подана 02 грудня 2015 року, тобто після скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_1 щомісячного грошового утримання судді у відставці. Крім того, зазначали, що на момент звернення позивача до УПФУ ч.3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діяла в редакції Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та встановлювала, що «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді». Також відповідно до ч.5 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 02.03.2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення»), якою встановлено, що «Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність». Враховуючи наведене вважають, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Просили розгляд справи проводити у відкритому судовому засіданні з викликом сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для розгляду зазначеного позову за загальними правилами.

Відповідно до п.2 ч.1, ч.3, ч.4 та п.4 ч.5 ст.183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Про відкриття скороченого провадження суд виносить ухвалу. Відповідач у десятиденний строк з дня одержання такої ухвали та копій документів може подати заперечення проти позову та необхідні документи або заяву про визнання позову.

Суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику сторін, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване рішення.

Справа повинна бути розглянута у порядку скороченого провадження не пізніше п'яти днів з дня подання відповідачем заперечення проти позову; не пізніше трьох днів з дня закінчення строку, передбаченого частиною третьою цієї статті, якщо до суду не було подано заперечення відповідача та за умови, що справа розглядається судом за місцезнаходженням відповідача.

Правовідносини між сторонами є адміністративно-правовими та врегульовані положеннями КАС України.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

12.04.1976 року ОСОБА_4 був обраний народним суддею Центрального районного суду м. Миколаєва.

Данні обставини підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці.

25.08.2015 року позивач звернувся з заявою про відставку до Вищої ради юстиції України.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12.11.2015 року за № 788-VI, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Центрального районного суду м. Миколаєва, у зв'язку з поданням заяви про відставку, відповідно до п.9 ч.5 ст.126 ОСОБА_3 України.

Згідно з наказом голови Центрального районного суду м. Миколаєва від 18.11.2015 року за №87-ос на підставі постанови Верховної ОСОБА_2 України від 12.11 2015 року за №788-VIІІ ОСОБА_4 18.11.2015 року звільнено з посади судді Центрального районного суду міста Миколаєва.

Відповідно до подання Центрального районного суду міста Миколаєва про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за №1 від 04.01.2016 року, стаж роботи позивача на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 44 роки 08 місяців 21 день; заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 24 804,00 грн.

02.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі міста Миколаєва про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі в місті Миколаєві за №83/1 від 07.12.2015 року ОСОБА_4 відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді.

В якості обґрунтування такої відмови, управління Пенсійного фонду України у Заводському районі в місті Миколаєві послалося на п.5 Прикінцевих положень Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року, згідно з яким «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання/ призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет ОСОБА_2 України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Суд не може погодитися з обґрунтованістю такого мотивування оскаржуваного рішення з огляду на наступне:

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до ст. 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Згідно ст. 22 ОСОБА_3 України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 ОСОБА_3 України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

В пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 також зазначено, що довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у ОСОБА_3 України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. 3 ст. 22 ОСОБА_3 України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.»

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (4 листопада 1950 року), ратифікованій Верховною ОСОБА_2 України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_5 ООН.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою /пенсією/ , але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Починаючи з 1992 року держава Україна понад 20 років на конституційному (п.п.2,9, ч 5 ст. 126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону України № 2862-ХII, ст. 138 Закону № 2453 VI, ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» , яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів».

Частина третя статті 141 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма була прийнята, однак не була практично реалізована, оскільки відповідно до Закону №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказана частина набула нового змісту, згідно з яким:

1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 Закону України №213-VIII щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет ОСОБА_2 України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Частиною першою статті 126 Основного Закону України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_3 і законами України.

Зазначений конституційний принцип знайшов відображення і в положеннях Закону N 2453-VI у редакції Закону №192-VIII.

Так, у пунктах 8, 11 частини четвертої статті 48 цього Закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі, забезпечується його належним матеріальним і соціальним забезпеченням та правом на відставку.

Крім того, частиною шостою статті вказаної норми права передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_3 України гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 (Рішення №3-рп/2013), від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005).

З урахуванням викладеного суд вважає, що підлягають застосуванню норми статті 43 Закону України «Про статус суддів» (які були чинні на момент виникнення права на отримання довічного грошового утримання - після виникнення 20 річного стажу на посаді судді) та відповідні норми законів № 2862-XII, первинна редакція закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIII у частині забезпечення гарантій незалежності суддів відповідала положенням ОСОБА_3 України, які не зменшують обсягу соціальної захищенності судді у разі виходу у відставку.

Між тим, положеннями статті 141 Закону №2453-VI у редакції Закону №213-VIII, якими установлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, а також прикінцевими положеннями Закону суттєво порушуються конституційні гарантії суддів, в тому числі і гарантії позивачки. Вказані положення суперечать конституційним нормам , а саме: ст.ст. 8,21, 22 ОСОБА_3 України.

Крім того, «Прикінцеві положення» Закону носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах і фактично не скасовують норми ст. 141 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Слід зауважити, що

Рішенням №3-рп/2013 ч.3, перше, друге, третє речення ч.5 ст.138 закону №2453-VІ в редакції закону №3668-VI визнано такими, що не відповідають ОСОБА_3 (є неконституційними).

Ухвалюючи зазначене рішення, Конституційний суд України висловлював правову позицію, щодо невідповідності ОСОБА_3 України норм законів щодо обмеження довічного грошового утримання судді. Про це зазначено у рішенні КС України №3-рп/2013.

Так, Конституційний суд врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, 1.12.2004 №19-рп/2004, 11.10.2005 №8-рп/2005, 22.05.2008 №10-рп/2008, згідно з якими «визначені ОСОБА_3 та законами гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Враховуючи вищевикладене, і те, що позивач працював суддею в період дії спеціальних Законів України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, з наступними змінами, та «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, з наступними змінами, які давали йому право на відставку та довічне грошове утримання, з урахуванням стажу роботи суддею і відповідного віку без обмежень максимального розміру такого утримання, суд вважає, що на підставі вказаних законів і п. 9 ст. 126 ОСОБА_3 України в даному випадку порушено право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 ОСОБА_3 України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_4 про те, що він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI ( в редакції від 12.02.2015 року).

Розмір довічного грошового утримання повинен складати 90% заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать ОСОБА_3 України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує ОСОБА_3 України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на ОСОБА_3, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Таким чином рішення відповідача за № 83/1 від 07.12.2015 року про відмову у призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є таким, що порушує права та інтереси позивача з огляду на наведене вище.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання відмови управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва у призначенні ОСОБА_4, судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання протиправною та зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру на підставі довідки Центрального районного суду міста Миколаєва про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно якої заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 24804,00 грн. (посадовий оклад ОСОБА_1 склав - 13780,00 грн., доплата за вислугу років 11024,00 грн.).

Виходячи з викладеного, відповідач повинен призначити, нарахувати та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання позивачу у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 02 грудня 2015 року, згідно з поданням Центрального районного суду м. Миколаєва про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №1 від 04.01.2016 року,

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду в частині здійснення призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 11, 13, 159, 160, 161, 162, 163, 183-2 КАС України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Заводському районі м. Миколаєва про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати відмову управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєві на підставі рішення за №83/1 від 07 грудня 2015 року у призначенні довідчного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 протиправною.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєві призначити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1, у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 02.12.2015 без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєві виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1, у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 02.12.2015 без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням здійснених із вказаної дати виплат пенсії.

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання до Одеського апеляційного адміністративного суду через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: А. В. Біцюк