Справа № 808/7920/14
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2016 р. справа 808/7920/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючий суддя Суховаров А.В. (доповідач)

судді Ясенова Т.І. Головко О.В.

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2015 у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя про скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя, в якому просить скасувати:

- податкове повідомлення-рішення №2 від 27.05.2014;

- вимогу про сплату боргу №/17-02 від 27.05.2014;

- рішення № від 27.05.2014 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2015 позов задоволений.

В апеляційній скарзі податкова інспекція просить постанову суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначають що позивачем не правомірно віднесено до складу валових витрат відсотки за користування кредитом, отриманого з метою придбання вантажних автомобілів, витрати на відрядження та вартість паливно-мастильних матеріалів, які використовувались на утримання транспортних засобів. Позивач придбавав автомобілі за кредитним договором, як фізична особа, а не як фізична особа підприємець. Крім того позивачем частково не підтверджено первинними документами витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Згідно акту №301/17- від 11.04.2014 та уточнень до акту №3853/10/08-28-17-02 від 15.04.2014 документальної виїзної планової перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2011-2013 роки, проведеної ДПІ в Ленінському районі м.Запоріжжя, позивачем здійснювалось неналежне ведення обліку витрат. Дані книги обліку доходів та витрат не відповідають даним первинних документів; своєчасно не сплачений єдиний внесок в розмірі 206599гр15коп.

ДПІ в Ленінському районі м.Запоріжжя по відношенню до позивача прийняті:

- податкове повідомлення-рішення № від 27.05.2014, яким збільшено грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 160174гр50коп, в тому числі за основним платежем 92939гр60коп та за штрафними санкціями 23234гр90коп.

- рішення № від 27.05.2014 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі 19701гр37коп;

- вимога Ф-/17-02 від 27.05.2014 про сплату єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в розмірі 206599гр15коп.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1, ГУ ДФС в Запорізькій області скасовано вимогу Ф-/17-02 від 27.05.2014 в частині зайво нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в сумі 16677гр88коп; скасовано рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 27.05.2014 в сумі 19701гр37коп; скасовано податкового повідомлення-рішення № від 27.05.2014 в частині 1991гр96коп зайво нарахованого податку з доходів фізичних осіб та 497гр99коп штрафних санкцій.

Підставою для висновків податкового органу про завищення позивачем витрат на загальну суму 514472гр06коп (за 2011 рік в сумі 151196гр31коп, за 2012 рік 220347гр74коп, за 2013 рік 178928гр01коп), стало включення позивачем до складу витрат:

- відсотків за користування кредитом, отриманого з метою придбання вантажних автомобілів на загальну суму 132152гр10коп, в тому числі за 2011 рік 49376гр93коп, за 2012 рік 48209гр17коп, за 2013 рік 34566гр;

- витрат на відрядження водіїв ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з якими ОСОБА_1 укладені договори підряду на перевезення вантажів на загальну суму 85050гр, в тому числі за 2011 рік 8180гр, 2012 рік 51870гр, 2013 рік 25000гр;

- вартості паливно-мастильних матеріалів в розмірі 306439гр77коп, в тому числі за 2011 рік 78940гр09коп, за 2012 рік 113541гр, за 2013 рік 113958гр68коп.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, основним видом господарської діяльності ОСОБА_1 є вантажні автомобільні перевезення.

Відповідно пункту 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України, до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового Кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються відповідно до пунктів 138.4, 138.6 - 138.9, 138.10.2 - 138.10.4, 138.11 цієї статті.

Відповідно до підпункту «в» пункту 138.10.2 статті 138 Податкового Кодексу України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на витрати на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

Таким чином, до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації в порядку, визначному статтями 144-146 Податкового Кодексу України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань. Витрати на технічне обслуговування, придбання паливно-мастильних матеріалів, також відповідно до пункту 138.10.2 статті 138 Податкового Кодексу України відносяться до інших витрат. Зокрема, це витрати позивача на ремонт техніки та забезпечення її належного функціонування для використання в господарській діяльності.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового Кодексу України, всі витрати на технічне обслуговування повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового Кодексу України.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що позивачем надавались документи, які підтверджують правомірність віднесення до складу валових витрат вартості паливно-мастильних матеріалів, крім того, дані документи надавались податковій інспекції під час перевірки. Дана обставина не заперечується в апеляційній скарзі, а отже правомірність віднесення до складу валових витрат вартості паливо-мастильних матеріалів доведена.

Стосовно віднесення до складу валових витрат відсотків на користування кредитом, отриманого з метою придбання вантажних автомобілів, позиція податкового органу полягає у тому, що оскільки автомобілі куплялись особисто ОСОБА_1, то такі витрати не можуть бути віднесенні до складу валових витрат на користування кредитом.

Колегія суддів, ознайомившись з наявним у матеріалах справи договором купівлі-продажу ВП №4064 від 01.02.2014, укладеного між ТОВ «Дніпропетровський автоцентр МАЗ» та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1, діючого на підставі свідоцтва, дійшла висновку, що вищезазначене твердження контролюючого органу є безпідставним.

Матеріалами справи підтверджується факт використання позивачем вантажних автомобілів у власній господарській діяльності, що не заперечується податковою інспекцією, а отже, позивач правомірно відніс відсотки за користування кредитом, отриманого з метою придбання вантажних автомобілів, до складу валових витрат.

Відповідач в акті перевірки та апеляційній скарзі зазначив про неправомірність віднесення позивачем до складу задекларованих витрат вартості запасних частин для автомобілів.

Відповідно до підпункту «г» пункту 138.8.5 статті 138 Податкового Кодексу України, до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання. експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

відповідно до пункту 1.3 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України №102 від 30.03.1998, ремонтом є комплекс операцій щодо відновлення справності або працездатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин.

Відповідно до пункту 3.8 Положення, щоденне обслуговування, технічне обслуговування та сезонне технічне обслуговування дорожніх транспортних засобів не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення дорожніх транспортних засобів.

Відповідно до пункту 14.1.138 статті 14 Податкового Кодексу України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Матеріалами справи підтверджується факт придбання, оплати та використання запчастин та витратних матеріалів у власній господарській діяльності ОСОБА_1, що не заперечується відповідачем.

В зв'язку із використанням транспортних засобів у власній господарській діяльності, у позивача виникають витрати на утримання, ремонт та експлуатацію транспортних засобів, які включаються до складу загальновиробничих витрат, а тому відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового Кодексу України відносяться до складу витрат операційної діяльності.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно обґрунтованості включення позивачем до складу витрат у 2011-2013 роках витрат, пов'язаних із використанням автотранспортних засобів, а тому висновок податкового органу про безпідставність включення до складу валових витрат по операціях по сплаті за запчастини є необґрунтованим.

Відповідно до пункту 17.1.3 статті 17 Податкового Кодексу України, платник податків має право обирати самостійно метод ведення обліку доходів і витрат.

Відповідно до частини 3 статті 2 ОСОБА_6 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства і надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності.

ОСОБА_6 України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» надає фізичній особі підприємцю право вести спрощений облік доходів і витрат, при цьому не позбавляє його права вести бухгалтерський облік валових витрат основних фондів, що підлягають амортизації та витрат на утримання основних засобів.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення ОСОБА_6 України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» зафіксовано в уточненнях до акту перевірки №3853/10/08-28-17-02 від 15.04.2014. Сам акт перевірки №301/17- від 11.04.2014 не містить посилань на порушення позивачем ОСОБА_6 України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування».

Судом першої інстанції встановлено, що згідно пояснень відповідача, підставою для прийняття уточнень до акта перевірки стало виникнення технічних проблем під час складання акту перевірки №301/17- від 11.04.2014.

Однак, ані Податковий Кодекс України, ані Порядок оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затверджений наказом ДПА №984 від 22.12.2010 не передбачають можливість вносити уточнення до акту перевірки окремим листом.

Крім того, уточненнями до акту перевірки №3853/10/08-28-17-02 від 15.04.2014 не виправлялися описки чи арифметичні помилки, виявлені при складанні акту перевірки, а фактично встановлено нові порушення, не зафіксовані актом перевірки №301/17- від 11.04.2014, що суперечить вимогам чинного законодавства.

З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності рішення відповідача про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску № від 27.05.2014 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) Ф-/17-02 від 27.05.2014 на підставі уточнень до акту перевірки №3853/10/08-28-17-02 від 15.04.2014.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись пунктом 1 статті 198, статтями 200, 205, 206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Ленінському районі м.Запоріжжя залишити без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2015 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня складання в повному обсязі.

Головуючий: А.В. Суховаров

Суддя: О.В. Головко

Суддя: Т.І. Ясенова