Справа № 263/14166/15-а
Суддя: Скрипниченко Т. І.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/263/9/2016
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Скрипниченко Т.І., при секретарі - Момот А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Маріупольської міської ради та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

04.12.2015 року позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись з адміністративним позовом до Маріупольської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Маріупольської міської ради від 27.03.2012 року №6/17-1747 та зобов'язання Маріупольської міської ради підготувати проект договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1210 га для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1, що надано в оренду строком на 10 років громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011 №6/9-907, для його подальшої реєстрації. Позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Нежитлова будівля загальною площею 335,8 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1на земельній ділянці площею 0,1210 га (кадастровий номер НОМЕР_2) та належить в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2011 року №867, витяг про державну реєстрацію прав нерухомого майна від 23.03.2011 НОМЕР_3.

Попередньому власнику нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 ТОВ «Виробничо-комерційний центр Оптима ЛТД» на підставі рішення Маріупольської міської ради від 18.07.2001 №283/1 було надано у постійне користування земельну ділянку для обслуговування будинку та видано державний акт про право постійного користування землею від 01.10.2001 року №647.

На підставі рішення Маріупольської міської ради від 21.06.2011 року №6/8-747 та рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011 року №6/9-907 товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційному центру «Оптіма ЛТД» припинено право постійного користування земельною ділянкою, затверджено проект землеустрою щодо відводу та надання із земель жилої та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельна ділянка (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1210 га для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26.08.2011 року між позивачем та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки, у зв'язку з чим позивачі звернулись до управління Держкомзему у м. Маріуполі із заявою про державну реєстрацію зазначеного договору. Але Управлінням Держкомзему не було зареєстровано договір оренди земельної ділянки. Зазначені дії було оскаржено та постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.04.2012 року у справі №2-а/0570/2312/2012 визнано протиправною відмову Управління Деркомзему у м. Маріуполі Донецької області у проведенні державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 26.08.2011 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га та зобов'язано Управління Держкомзему у м. Маріуполі Донецької області здійснити державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 26.08.2011 року, яка знаходиться за вказаною адресою, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 року зазначене рішення залишено без змін.

На даний час згідно з Положенням про управління земельних відносин Маріупольської міської ради, затвердженого рішенням Маріупольської міської ради від 26.11.2013 року №6/31-3827, управління здійснює підготовку проектів договорів оренди земельних ділянок та додаткових угод до них.

Позивачі посилаються на те, що не мали можливості раніше звернутися до Маріупольської міської ради з заявою про виготовлення нового договору оренди земельної ділянки, у зв'язку із проведенням АТО на території Донецької області.

Але позивачі прийняли в користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,1210 га, що підтверджується актом приймання-передачі земельної ділянки від 26.08.2011 року, згідно договору оренди №2469 від 26.08.2011 - рішення Маріупольської міської ради від 21.06.2011 року №6/8-747 та від 19.07.2011 №6/9-907 виконані.

03.12.2015 року було позивачами отримано відповідь про скасування рішення Маріупольської міської ради від 21.06.10111 року №6/8-747 та рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011 №6/9-907 про надання вказаної земельної ділянки на підставі протесту прокурора м. Маріуполя.

Вважають рішення відповідача від 27.03.2012 року безпідставним, оскільки в мотивувальній частині рішення не наведено ніяких законних підстав для скасування рішення Маріупольської міської ради від 21.06.2011 року 36/8-747 та від 19.07.2011 №6/9-907 та про прийняття рішення Маріупольської міської ради не були повідомлені.

Позивачі посилаються на практику Європейського суду з прав людини щодо захисту права власності та виправданого очікування щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Також позивачі просять поновити строк звернення до суду з даною позовною завою, оскільки про прийняте рішення відповідачем їм стало відомо лише після отримання відповіді 03.12.2015 року.

У судове засіданні позивачі та їх представник не прибули, від представника позивачів надійшла заява про розгляд заяви без участі позивачів та їх представника, на задоволенні позовних вимог наполягає.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, до початку розгляду справи надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, з урахуванням заперечень. У запереченнях зазначив, що позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що відповідно до частини другої статті 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. На підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011№6/9-907 про надання земельної ділянки, для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було підготовлено проект договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1. Цей договір був підписаний сторонами, нотаріально посвідчений, однак, як того вимагало законодавство, що було чинним на той час, не зареєстрованим у встановленому порядку. Такий правочин є чинним з моменту його державної реєстрації та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У зв'язку із тим, що за відсутністю державної реєстрації договору оренди землі право користування земельною ділянкою в Позивачів так і не виникло, тобто не виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктів прав та охоронюваних законом інтересів, то відповідно оскаржуване рішення Маріупольської міської ради №6/14-1747 від 27.03.2012, прийняте за результатом розгляду внесеного протесту прокурора міста Маріуполя жодним чином не порушує прав позивачів. Зазначає, що підстав для підготовки проекту договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,1210 га для діяльності ресторанів не має. Крім того відповідачем заявлено клопотання про залишення позовних вимог без розгляду, оскільки позивачами пропущесно строки звернення до суду із адміністративним позовом.

Оскільки сторони заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі ст.122 КАС України.

З'ясувавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.03.2011 року №867, нотаріально посвідченого, нежитлова будівля загальною площею 335,8 кв.м., яка розташована за адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1210 га (кадастровий номер НОМЕР_2) належить в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1, витяг про державну реєстрацію прав нерухомого майна від 23.03.2011 НОМЕР_3.

Рішенням Маріупольської міської ради від 21.06.2011 року №6/8-747 та рішенням Маріупольської міської ради від 19.07.2011 року №6/9-907 товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційному центру «Оптіма ЛТД» припинено право постійного користування земельною ділянкою та затверджено проект землеустрою щодо відводу та надання із земель жилої та громадської забудови в оренду строком на 10 років земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1210 га для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2

26.08.2011 року між позивачами та відповідачем укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1210 га для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1.

За актом приймання-передачі від 26.08.2011 року позивачі прийняли в користування земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2, загальною площею 0,1210 га, , згідно договору оренди №2469 від 26.08.2011 року.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 23.04.2012 року у справі №2-а/0570/2312/2012 визнано протиправною відмову Управління Деркомзему у м. Маріуполі Донецької області у проведенні державної реєстрації договору оренди земельної ділянки від 26.08.2011 року, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га та зобов'язано Управління Держкомзему у м. Маріуполі Донецької області здійснити державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 26.08.2011 року, яка знаходиться за вказаною адресою, кадастровий номер НОМЕР_1 загальною площею 0,1210 га. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 року зазначене рішення залишено без змін.

Рішення Маріупольської міської ради від 27.03.2012 №6/17-1747 скасовані рішення Маріупольської міської ради від 21.06.10111 року №6/8-747 та рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011 №6/9-907 про надання вказаної земельної ділянки на підставі протесту прокурора м. Маріуполя.

Відповідно до відповіді відповідача від 03.12.2015 року позивачам повідомлено про скасування рішеннь Маріупольської міської ради від 21.06.10111 року №6/8-747 та від 19.07.2011 №6/9-907 на підставі протесту прокурора м. Маріуполя.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження

надано, обґрунтовано, тобто з урахуваннямусіх обставин, що мають значення для

прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідач у спірних правовідносинах є суб'єктом владних повноважень, на якого Конституцією та законами України покладені обов'язки щодо передання у власність, надання в постійне користування та оренду, продажу, викупу земельних ділянок, припинення права користування та права власності на ці земельні ділянки.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст. ст. 142 , 145 Конституції України матеріальною основою органів місцевого самоврядування є, зокрема, земля, управління якою здійснюється територіальною громадою через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття відповідних рішень.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ст.12 Земельного Кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, в тому числі: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно з нормами ст. ст. 4, 5 Закону орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендарями є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Частиною першою ст. 6 Закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до ст. 13 Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідач, на якого частиною другою ст. 71 КАС України покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, будь-яких доказів на спростування доводів позивача не надав, посилання відповідача на те, що позивачі не мають права оскарження зазначеного у позові рішення, оскільки у зв'язку із тим, що за відсутністю державної реєстрації договору оренди землі право користування земельною ділянкою в позивачів так і не виникло, тобто не виникли правовідносини, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктів прав та охоронюваних законом інтересів, то відповідно оскаржуване рішення Маріупольської міської ради №6/14-1747 від 27.03.2012 року, прийняте за результатом розгляду внесеного протесту прокурора міста Маріуполя, жодним чином не порушує прав позивачів, на думку суду є неспроможними. Судом приймається до уваги, що позивачі є власниками нежитлової будівлі за адресою АДРЕСА_1, яка розташована на земельній ділянці площею 0,1210 га, тому будь-які рішення, пов'язанні із можливістю користування зазначеною земельною ділянкою зачипають права позивачів та надають їм право захищати свої праава та інтереси, пов'язані із користуванням земельною ділянкою, яка перебуває під приміщенням, яке є їх влансістю. Відповідно до наведених норм законодавства рішення органів місцевого самоврядування повинно бути належним чином мотивованим. Рішення Маріупольської міської ради №6/14-1747 від 27.03.2012 року у своєму тексті не містить належного мотивування, як підставу скасування рішень Маріупольської міської ради від 21.06.10111 року №6/8-747 та від 19.07.2011 №6/9-907 про надання вказаної земельної ділянки, окрім посилання на протест прокурора. Відсутність у рішенні субєкту владних повноважень мотивів і підстав його ухвалення обмежує передбачене ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право особи на оскарження актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, у зв'язку з чим оскаржуване у цій справі рішення не може вважатися правомірним, оскільки забезпечення публічного контролю за здійсненням влади можливе лише за умови винесення уповноваженим органами (посадовими особами) законних, обґрунтованих і вмотивованих рішень.

Відповідно до частини другої ст. 759 та частини другої статті 792 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди), а відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Частиною шостою статті 93 ЗК України також передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998, № 161-XIV строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. Стаття 33 вказаного Закону передбачає, що після закінчення строку, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Стаття 8 ЦК України передбачає положення про необхідність застосування аналогії закону та аналогії права щодо неврегульованих цивільних відносин. Можливість застосування аналогії закону і права підтверджується частиною третьою ст. 11 ЦПК України.

За аналогію права до відносин, що склалися між позивачами та відповідачем необхідно можливим застосувати такі норми.

Відповідно до ч.3 ст.123 Земельного кодексу України, Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також згідно з ч.13. ст.123 підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Організація та діяльність органів місцевого самоврядування регулюється Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Тому ненормативні правові акти органів місцевого самоврядування правозастосовного та юрисдикційного змісту приймаються на основі Конституції і законів України, а самі ці органи як носії публічної влади є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами (частина перша статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Індивідуально-правові акти, зокрема, місцевих рад є юридичними фактами, на підставі яких у фізичних осіб та юридичних осіб приватного права виникають, змінюються або припиняються конкретні права та обов'язки.

Положеннями статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» регламентовано, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень, які з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України можуть визнаватися незаконними лише в судовому порядку.

Суд повністю погоджується та приймає до уваги посиланням позивача на європейську судову практику, де вказано, що Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейської суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця.

Постанова судової палати Верховного суду України від 18.09.2013 по справі № 6-92цс13 «За обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" на рішення Європейського суду з прав людини від 24 липня 2003 року у якій також послався суд, заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції до обставин цієї справи Європейський суд з праві людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати - в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції - складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності.

Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов'язання, взяті ним на себе у зв'язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат.

За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника.

Таким чином суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам законодавства, не містить у собі вмотивованого обгрунтування підстав скасування попередніх рішень, якими позивачам було надано в оренду земельну ділянку для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1, що є порушенням прав позивачів, як власників нежитлової будівлі, розташованої на цій земельній ділянці та позбавило позивачів їх права на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов договору оренди, який з ними було укладено.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що реалізація права на оренду земельної ділянки позивачами можлива за умови прийняття радою відповідного рішення.

Щодо клопотання відповідача про залишення позовних вимог без розгляду, то останнє є таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачами заявлено клопотання щодо поновлення строку для звернення до суду із адмінінстративним позовом, оскільки про існування рішення, яким були скасоввані рішення про надання їм земельної ділянки в оренду, позивачам стало відомо після отримання відповіді 03.12.2015 року від відповідача, фактично позивачі користуються земельною ділянкою по цей час. Відповідач у своїх запереченнях зазначив, що відповідачі не можуть бути суб'єктом правовідносин у питанні, яке розглядалося у оскаржуваному рішенні, що підтверджує відсутність у позивачів відомостей про прийняте відповідачем рішення від 27.03.2012 року. Тому суд приходить до висеовку, що наведені у позові підстави поважності причин пропуску строку на звернення до суду із адміністартивним позовом заслуговують на увагу та клопотання про поновлення цього строку підлягає задоволенню.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.ст. 11, 100, 102, 122,159-163,167 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Поновити пропущений процесуальний строк оскарження Рішення Маріупольської міської ради від 27.03.2012 № 6/17-1747.

Адміністративний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання незаконними та скасування рішення Маріупольської міської ради та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Маріупольської міської ради від 27.03.2012 №6/17-1747.

Зобов'язати Маріупольську міську раду підготувати проект договору оренди земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1) площею 0,1210 га для діяльності ресторанів (реконструкції нежилої будівлі в ресторан (об'єкт громадського харчування) по АДРЕСА_1, що надано в оренду строком на 10 років громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі рішення Маріупольської міської ради від 19.07.2011 №6/9-907, для його подальшої реєстрації.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд міста Маріуполя протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т.І. Скрипниченко