Справа № 809/963/13-а
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 р. Справа № 876/14886/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до начальника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3, управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 26.03.2013 року звернулися до суду з адміністративним позовом до начальника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що 06.03.2013 року звернулися до начальника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області зі скаргою, у якій ставилося питання проведення службової перевірки неправомірних дій начальника відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби ОСОБА_4, котрий по запиту від 12.02.2013 року відмовив надати інформацію з виконавчих проваджень №12500451 та №19946342 щодо наявності або відсутності у цих виконавчих провадженнях акта чи його копії про знищення облікових документів про реєстрацію їх місця проживання в місті Івано-Франківську та про надання їм копії вказаного акта. Звернення було скероване для розгляду по суті до управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області. Однак, на думку позивачів, їх звернення по суті не вирішене, запитувана інформація у відповіді, підписаній заступником начальника Управління ДВС 15.03.2013 року за вих. №Кол/7-01-33 надана не була. У звязку з цим, просять суд визнати протиправними дії Відповідача-1 по відмові реагувати на скаргу від 06.03.2013 року і зобовязати його вирішити скаргу по суті та визнати протиправними дії Відповідача-2 щодо відмовити надати інформацію з виконавчих проваджень за №№12500451, 19946342 і зобовязати його надати запитувану інформацію з вказаних виконавчих проваджень.

Оскаржуваною постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2013 року позовну заяву задоволено частково.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, тим, що за результатами розгляду заяв позивачів від 12.02.2013 року надано остаточні відповіді відповідно до Закону України «Про звернення громадян», в яких викладено обставини вчинення дій по виконавчих провадженнях, зокрема зазначено на якій підставі закінчені виконавчі провадження, та розяснено відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», право ОСОБА_5 та ОСОБА_1, як сторін виконавчого провадження на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, можливість робити з них виписки і знімати копії.

Як вбачається із заяв від 12.02.2013 року, позивачі просять надати їм копії документів з виконавчих проваджень на підставі яких вони закінчені, тобто фактично забезпечити реалізацію їх прав, як сторін виконавчого провадження на ознайомлення з матеріалами виконавчих проваджень та отримання з них копій наявних в них документів. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у виконавчих провадженнях є сторонами виконавчого провадження - стягувачами у відповідності до вимог ст. 8 ЗУ «Про виконавче провадження» .

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним нормативно правовим актом у спірних правовідносинах по відношенню до Закону України «Про звернення громадян», оскільки такий для сторін виконавчого провадження визначає їх спеціальні права і відповідну процедуру їх реалізації. Таким чином, право на отримання будь-яких копій документів із матеріалів виконавчого провадження, в тому числі й документів на підставі яких закінчено виконавче провадження, позивач повинен реалізувати в спосіб, визначений статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», за змістом якої «сторони виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії».

06.03.2013року позивачі звернулися з колективною скаргою до начальника ГУЮ в Івано-Франківській області - відповідь на дану скаргу їм теж надано, та розяснено їх права відповідно до ст.. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», що також встановлено судом, та при цьому в задоволенні позову щодо ГУЮ в Івано - Франківській області відмовлено, а при існуванні таких правовідносин задоволено позов до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області.

Слід звернути увагу на те, що позивачам неодноразово розяснювалися їхні права згідно до вимог ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», а саме право ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як сторін виконавчого провадження на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, можливість робити з них виписки і знімати копії. З невідомих причин жоден з позивачів жодного разу не виявляв бажанням скористатися своїм правом передбаченим ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження».

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у скарзі від 06.03.2013 року посилалися на Закон №2939-VI, Відповідач-2 як субєкт владних повноважень та з метою належного виконання своїх функцій повинен був розяснити, що їх звернення не підлягає розгляду згідно норм вказаного Закону та вирішити скаргу в порядку, установленому Законом України Про звернення громадян від 02.10.1996 року за №393/96-ВР, із змінами та доповненнями (надалі Закон №393/96-ВР).

Згідно частини 1 статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Пунктом 1 статті 3 Закону №393/96-ВР встановленою, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше пяти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними розясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, обєднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішення безпосередньо до суду.

Пунктом 3 статті 17 вказаного Закону встановлено, що рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.

Статтею 19 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, обєднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобовязані, серед іншого, обєктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у звязку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою розяснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно пункту 1 статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

06.03.2013 року громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до начальника Головного управління юстиції в Івано-Франківській області з колективним зверненням щодо проведення службової перевірки стосовно начальника відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_4, котрий відмовив надати їм інформацію згідно запиту від 12.02.2013 року. Крім того, у зверненні ставилося питання про те, щоб за результатами перевірки була надана інформація з виконавчих проваджень №12500451 та №19946342 у вигляді копій актів про знищення боржником облікових документів про реєстрацію їх місця проживання в місті Івано-Франківську або копій постанов про закриття цих виконавчих проваджень через неможливість їхнього виконання .

Звернення для вирішення по суті було скероване до управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області .

На вказане звернення позивачам направлена відповідь від 15.03.2013 року за вих. №Кол/7-01-33, яка підписана заступником начальника управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області , про розгляд їх колективної скарги. Крім того, у відповіді повідомлено про те, що на виконанні в підрозділі примусового виконання рішень відділу ДВС перебували наступні виконавчі документи: виконавчий лист від 19.08.2009 року №2а-5987/08/0970, по якому 25.03.2011 року на підставі пункту 8 статті 49 Закону України Про виконавче провадження винесена постанова про закінчення виконавчого провадження; виконавчий лист від 08.04.2009 року 2а-5609/08/0970, по якому 15.03.2013 року на підставі пункту 8 статті 49 Закону України Про виконавче провадження винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Також, у листі, серед іншого, зазначено, що запитувана позивачами інформація не є публічною та розяснено їх право згідно частини 1 статті 9 і частини 1 статті 12 Закону України Про виконавче провадження ознайомитися з матеріалами виконавчих проваджень по вказаних виконавчих документах, зробити виписки з проваджень або зняти копії з документів .

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що звернення громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 06.03.2013 року фактично вирішено не було.

Так, начальником управління ДВС не вирішено по суті пункт 1 колективного звернення від 06.03.2013 року щодо проведення перевірки стосовно начальника відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_4, який відмовив позивачам у надані інформації згідно запиту від 12.02.2013 року. У вказаній вище відповіді з цього приводу не зазначено жодного слова.

Крім того, на переконання суду, не вирішено по суті також і пункт 2 вказаного звернення. Оскільки, громадяни мали намір реалізувати свої права шляхом надання їм інформації з виконавчих проваджень за №№12500451, 19946342, а не як сторони цих виконавчих проваджень шляхом реалізації прав, установлених статтею 12 Закону України Про виконавче провадження .

В судовому засіданні досліджені матеріали провадження за зверненням громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 №кол/7-01-33, матеріали виконавчих проваджень за №№12500451, 19946342, 14447280, якими в повній мірі підтверджені зазначені вище фактичні обставини даної адміністративної справи .

У звязку із вказаним, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Закон України Про виконавче провадження , в редакції від 04.11.2010 року за №2677-VI (надалі Закон №2677-VI) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 2 Закону №2677-VI встановлено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно статті 82 Закону №2677-VI рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Відповідно до частини 7 статті 83 Закону №2677-VI забороняється втручання інших державних або недержавних органів та їх посадових осіб у виконавче провадження, крім випадків, передбачених цим Законом. Виїмка документа виконавчого провадження здійснюється виключно за рішенням суду.

Здійснювати перевірку законності виконавчого провадження мають право:1) директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби; 2) заступники начальника Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі начальники управлінь державної виконавчої служби, їх заступники щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень таких управлінь і

районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділах державної виконавчої служби, підпорядкованих зазначеним управлінням юстиції.

У звязку з викладеним, начальник Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 правомірно скерував до Управління ДВС колективну скаргу позивачів для її розгляду по суті.

Як зазначалася судом вище, позивачі в колективній скарзі мали намір реалізувати свої громадянські права шляхом надання їм інформації з виконавчих проваджень за №№12500451, 19946342, а не як сторони цих виконавчих проваджень шляхом реалізації прав, установлених статтями 9 та 12 Закону України Про виконавче провадження . Вказане підтверджується поясненнями, наданими суду Позивачем-1, представником Позивача-2 та суттю самої скарги, дослідженої в судовому засіданні.

Тому, в даному випадку, на переконання суду, Закон №2677-VI не є спеціальним законом, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому суд звертає увагу на наступне. Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Закон України Про інформацію від 02.10.1992 року №2657-XII, із змінами та доповненнями (надалі Закон №2657-XII) регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.

Відповідно до статті 5 Закону №2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно частини 2 статті 6 Закону №2657-XII право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитет і неупередженості правосуддя.

Скарга позивачів від 06.03.2013 року не підпадає під вказані вище обмеження, установлені статтею 34 Конституції України та статтями 5 і 6 Закону №2657-XII.

Частиною 1 статті 11 Закону №2657-XII установлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до частини 2 цієї ж статті до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоровя, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 11 кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

У звязку з викладеним, суд вважає, що запитувані позивачами в скарзі від 06.03.2013 року дані стосувалися конфіденційної інформації, яка стосується їх особисто реєстрації місця проживання, тобто адреси.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 №2939-VI (надалі Закон №2939-VI) публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання субєктами владних повноважень своїх обовязків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні субєктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини 2 статті 2 Закону №2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації субєктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Тому, незважаючи на те, що громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у скарзі від 06.03.2013 року посилалися на Закон №2939-VI, Відповідач-2 як субєкт владних повноважень та з метою належного виконання своїх функцій повинен був розяснити, що їх звернення не підлягає розгляду згідно норм вказаного Закону та вирішити скаргу в порядку, установленому Законом України Про звернення громадян від 02.10.1996 року за №393/96-ВР, із змінами та доповненнями (надалі Закон №393/96-ВР).

Згідно частини 1 статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Пунктом 1 статті 3 Закону №393/96-ВР встановленою, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Відповідно до статті 7 Закону №393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обовязковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше пяти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними розясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Згідно статті 16 Закону №393/96-ВР скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, обєднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішення безпосередньо до суду.

Пунктом 3 статті 17 вказаного Закону встановлено, що рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.

Статтею 19 Закону №393/96-ВР передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, обєднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобовязані, серед іншого, обєктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у звязку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою розяснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Згідно пункту 1 статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів.

Пунктом 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 цієї статті КАС України встановлено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом установлено, що при вирішенні скарги позивачів від 06.03.2013 року Відповідач-2 діяв необґрунтовано, упереджено, недобросовісно, нерозсудливо та без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачів і цілями, на досягнення яких було спрямоване його рішення про результати розгляду скарги.

У відповідності до статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб про захист яких вони просять.

Таким чином, враховуючи вказані вище встановлені в судовому засіданні фактичні обставини даної справи та норми закону, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. У звязку з цим, з метою повного захисту прав та інтересів позивачів слід зобовязати управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області розглянути по суті вказане звернення в порядку та строки, встановлені Законом України Про звернення громадян від 02.10.1996 року за №393/96-ВР, а також письмово повідомити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про наявність чи відсутність в матеріалах виконавчих проваджень №12500451 та №19946342 акта або копії акта про знищення їх облікових документів щодо реєстрації місця проживання в місті Івано-Франківську.

При цьому, враховуючи викладене, а також те, що начальник Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_3 при вирішенні звернення позивачів від 03.06.2013 року діяв згідно норм закону та правомірно скерував звернення до Управління ДВС для вирішення його по суті, в задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.09.2013 року у справі № 809/963/13-а залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

ОСОБА_7