Справа № 826/508/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2016 року № 826/508/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. при секретарі судового засідання Віруцькій О. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Апарату Верховної Ради України
про стягнення одноразової грошової допомоги
Обставини справи:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі - відповідач) з вимогами про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 7 183,35 грн. та про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції у сумі 3040,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при звільненні відповідачем не дотримано положення ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та не виплачено одноразову грошову допомогу у зв'язку з чим позивач звернувся до суду.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи. В якості безпідставності позовних вимог відповідач вказував про відсутність відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, з 13 грудня 2012 року позивач зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3

Відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 22.12.2014 року № 8613 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку із достроковим припиненням повноважень народного депутата України.

31.10.2014 року позивач звернувся із заявою до народного депутата України ОСОБА_3 із проханням подати подання щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі тримісячної заробітної плати.

Проте, при звільненні позивача із займаної посади відповідачем не було виплачено одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень у зв'язку зі звільненням, що відповідачем не заперечувалось.

Позивач вважає безпідставною невиплату одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, у зв'язку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень визначені Законом України "Про статус народного депутата України" від 17.11.1992 року № 2790-ХІІ (далі - Закон № 2790-ХІІ).

Відповідно до частини 1 ст. 34 Закону № 2790-ХІІ, встановлено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника - консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника - консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

За приписами абзацу третього частини третьої ст. 34 Закону №2790-ХІІ, на чотирьох помічників - консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг держави службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року №769 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Апарат Верховної Ради України (далі - Апарат) є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

Відповідно до пункту 23 частини 7 розділу II Положення про Апарат Верховної Ради України передбачено, що до основних напрямів діяльності Апарату належать організація та здійснення роботи з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України, їх помічників-консультантів.

Згідно ч. 6 ст. 34 Закону №2790-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону, помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналіз викладеного свідчить, що на законодавчому рівні закріплено право помічника-консультанта народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі його тримісячної заробітної плати у випадку звільнення за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував про невиплату відповідачем одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 7 183,35 грн. (2394,45 *3=7 183,35).

Відповідачем в свою чергу не надано суду обґрунтованих підстав невиконання законодавчо закріпленого обов'язку щодо сплати належної позивачу суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у зв'язку зі звільненням.

При цьому суд критично ставиться до тверджень представника відповідача стосовно відсутності відповідних бюджетних призначень на виплату одноразової допомоги помічникам-консультантам в силу дії принципу юридичної визначеності. Зокрема, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку це виплата одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. А тому відчутність бюджетних коштів не може бути підставою невиконання державою, в даному випадку в особі Апарату Верховної ради України, взятих на себе зобов'язань в частині здійснення передбачених Законом №2790-ХІІ виплат.

Обґрунтованих підстав недотримання положень ч. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" в частині невиплати одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати помічника-консультанта народного депутата України, у випадку звільнення, за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України відповідачем не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

У зв'язку з викладеним суд вважає за доцільне стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь позивача одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 7 183,35 грн.

Крім того судом враховано, що матеріалами справи підтверджується факт прикріплення позивача саме до Апарату Верховної Ради України для кадрового та фінансового обслуговування, що в свою чергу спростовує доводи відповідача про відсутність у нього обов'язку щодо виплати позивачеві одноразової грошової допомоги при звільненні.

Стосовно вимог позивача про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 втрати від інфляції у сумі 3040,71 грн. суд вказує про наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постановах Верховного суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, висловлена правова позиція, згідно якої за змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Судом встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, відсутність цивільно - правового правопорушення з боку відповідача, оскільки обов'язок відповідача сплатити суми одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати позивачу при звільненні не містить ознак грошового зобов'язання в розумінні положень Цивільного кодексу України та відповідно не підпадає під дію норми частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України. А тому, вимоги позивача в даній частині задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов ОСОБА_1 таким, що підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статями 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити адміністративний позов частково.

2. Зобов'язати Апарат Верховної Ради України виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати в розмірі 7 183 (сім тисяч сто вісімдесят три) грн. 35 (тридцять п'ять) коп.

3. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В. І. Келеберда