Справа № 815/197/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/197/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ № 242 від 21.12.2015 р.; зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на сьогоднішній день він побоюється повертатися на батьківщину (Судан), оскільки там його життю та свободі загрожує небезпека. Під час навчання позивач цікавився політичною діяльністю та висловлював свою думку, внаслідок чого був заарештований та ув'язнений. Звільнитись йому вдалося внаслідок надання хабаря. Після звільнення позивач, побоюючись за своє життя, був вимушений покинути країну походження. Позивач вважає, що оскаржуване рішення прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, стосуються справи позивача і дають підстави для отримання захисту в Україні, у зв'язку із чим він звернувся за судовим захистом.

До суду з'явився позивач, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов, додатково пояснивши, що він ознайомлений із матеріалами справи, додаткових доказів немає, потреби заслухати свідка чи експерта немає.

Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; згідно наданого клопотання розгляд справи просив здійснити в порядку письмового заперечення. Згідно наданих до суду заперечень, позові вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що під час розгляду заяви ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Позивач особисто ані під час подання заяви, ані під час анкетування чи проведення інтерв'ю не повідомив про жодні побоювання у разі повернення до Судану, що можуть бути пов'язані з соціально-політичною ситуацією чи будь-якою небезпекою для життя в регіоні постійного проживання.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Судану, уродженець м. Умм Дарман, сповідує іслам, має незакінчену вищу освіту (університет Умм Дарман Альісламія, 2004-2006 рр.).

15 серпня 2007 р. позивач легально покинув Судан авіарейсом Дарман (Судан) - Каїр (Єгипет) на підставі національного паспорту НОМЕР_1, де знаходився два тижні, поки оформлював студентську візу в Україну. Отримавши студентську візу, 05 вересня 2007 р. авіарейсом вилетів до Стамбулу (Туреччина), де транзитно знаходився один день, звідки вилетів в м. Одесу (Україна), куди прибув 07 вересня 2007 р.

Після потрапляння на територію України іноземець вступив до Ветеринарної академії м. Харкова, де навчався з 2007 р. по 2009 р. та був відрахований через фінансові труднощі. З 2010 р. іноземець працює реалізатором в магазині взуття на ринку «Привоз».

12 жовтня 2012 р. уклав релігійний шлюб із громадянкою України ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має доньку громадянку України ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4

В 2015 році позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні. В якості підстави для захисту позивач зазначив, що в 2006 р. під час навчання в університеті він займався політичною діяльністю, що не сподобалось владі. Внаслідок цього його було заарештовано та піддано ув'язненню. Звільнитися позивачу вдалося через домовленості із поліцейським та даванням хабара, після чого він вирушив у Єгипет, а далі - в Україну.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 21.12.2015 р. № 242 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці. Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 21.12.2015 р. № 499.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Із матеріалів особової справи № 2015OD0369 ОСОБА_5 вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності при зверненні 07.12.2015 р. позивач вказав переслідування з боку органів влади у 2006 р., його із братом ув'язнення, побоювання повернення через те, що брат іноземця в 2011 р. повернувся до Судану, де був затриманий органами влади (подальша доля брата невідома).

В той же час, в хорді анкетування 09.12.2015 р. та протоколу співбесіди 21.12.2015 р. позивач повідомив про відсутність переслідування або побоювань на території Судану згідно пп.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

При цьому це вже друге звернення ОСОБА_5 до органів України за захистом. Так, під час першого звернення 30.01.2009 р. позивач назвався іншим ім'ям - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, а в якості обґрунтування звернення вказав на своє небажання проходити військову службу, через що й нелегально покинув Судан у 2008 р. При цьому в ході першого звернення позивач вказав, що його батько загинув, а також зазначив про наявність в нього сестри.

Про обставини своєї роботи в Судані позивач вказав, що працював викладачем арабської мови в дитячому садку та кондуктором. В подальшому позивач вказав, що перетнув кордон в 2008 р., а на територію України потрапив нелегально в 2009 р.

Таким чином, обставини попереднього звернення позивача суттєво відрізняються від причин та умов, які зумовили покинути Судан та звернутися за захистом в Україні в 2015 р. При цьому такі розбіжності позивач пояснив невірним перекладом, здійсненим позивачем, тоді як свою дату народження позивач особисто вказав як 14.01.1985 р. (на відміну від 01.01.1980 р. - за даними національного паспорту). При цьому під час другого звернення позивач висловив намір отримати документ для легального знаходження на території України.

Також суд критично оцінює пояснення позивача з приводу його первісного звернення, в якому позивачем було надано неправдиві установчі дані, а саме ОСОБА_4, що позивач пояснює невірним перекладом, оскільки позначення ПІБ, викладених іноземними мовами, здійснюється шляхом транслітерації за правилами постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 2010 р. N 55 «Про впорядкування транслітерації українського алфавіту латиницею», а не перекладу. Отже транслітерація «ОСОБА_4» жодним чином не може бути обумовлена складнощами викладення належного ПІБ позивача «ОСОБА_5», що свідчить про нещирість позивача та спекуляцію національним українським законодавством з метою легалізації на території України.

У співбесіді 21.12.2015 р. позивач розповів, що в Університеті Умм Дарман він разом із 2-3 особами створили політичний гурток, до якого в подальшому приєдналось ще біля 30 осіб. Кожного четверга вони збирались в аудиторії № 5, а влітку 2006 р. до них прибула Служба Безпеки Судану та поліція, які всіх забрали в невідоме місце. Позивача кинули в темне приміщення, де били біля місяця. Потім в камеру зайшов невідомий йому чоловік, який запропонував за винагороду 500 дол. США звільнити його. Позивач заплатив кошти та, звільнившись, на декілька годин залишився в свого сусіда ОСОБА_3 і в цей же день вилетів до Єгипту.

При цьому з Судану позивач вилетів до Єгипту в 2007 році, тоді як звільнення позивача мало з його слів мало місце влітку 2006 року, що є суперечністю та більш нагадує надуманість історії. Самі ж обставини звільнення також є маловірогідними: позивач, будучи ув'язненим, якимось чином дістав 500 дол. США для свого викупу; не знаючи, де він знаходився, його друг забрав його до себе після звільнення.

Згідно з інформацією, наданою позивачем, його брат повернувся в Судан, після чого був затриманий представниками влади. Позивач вказує, що не спілкується з братом з 2011 р., а з батьками - з 2013 р. При цьому позивач стверджує, що брат і досі затриманий, хоча вже три роки не спілкується з рідними.

Оцінюючи доводи позивач, суд враховує, що з Судану позивач виїхав 15.08.2007 р. до Єгипту (м. Каїр), де знаходився на протязі 14 днів та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження. При цьому жодних проблем при виїзді із Судану в аеропорті у позивача не було. На територію України ОСОБА_5 потрапив 07.09.2007 року легально, на підставі національного паспорту та студентської візи.

Таким чином, історія позивача є нелогічною та не має підґрунтя для отримання міжнародного захисту. При цьому пояснення, надані у 2015 р. суттєво відрізняються від попередніх, наданих у заяві. Будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, особа не зазнавала. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в усній формі погрожували з боку влади, проте не конкретизує будь-яких обставин цього.

Особа проживала в Умм Дарман на протязі усього часу і на даний час в Судані територія знаходиться під контролем військових та поліцейських ООН, які складають 11 тис. штатних одиниць.

Вирішуючи спір, суд враховує, що до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України три роки нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Таким чином, позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.71 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 21.12.2015 р. № 242, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ч.6 ст.128, ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк