Справа № 802/27/16-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 лютого 2016 р. Справа № 802/27/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Побережної-Войтенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: прокуратури Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулась ОСОБА_3 до прокуратури Вінницької області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що наказом прокуратури Вінницької області № 378к від 29 квітня 2015 року її призначено на посаду прокурора Хмільницької міжрайоноої прокуратури Вінницької області. В подальшому наказом прокуратури Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року останню звільнено із займаної посади у зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Так, на думку позивача наказ прокуратури Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року прийнято із порушенням вимог трудового законодавства, а саме без врахування передбачених ст. 184 КЗпП України гарантій та прямої заборони на її звільнення як одинокої матері, звернулась до суду з даним адміністративним позовом, у якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ прокурора Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області;

- поновити ОСОБА_3 на посаді прокурора Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області;

- стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 15 грудня 2015 року по день фактичного поновлення на роботі.

Представник позивача у судовому засіданні просив задовольнити адміністративний позов посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення адміністративного позову та просила врахувати подані письмові заперечення (а.с. 47-50) у яких зазначила, що п.1 наказу Генерального прокурора України № 74ш від 23 вересня 2015 року у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, з структури та штатного розпису прокуратури Вінницької області виключено, зокрема штатний розпис Хмільницької міжрайонної прокуратури. Зазначеним наказом затверджено штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Калинівської місцевої прокуратури територіальна юрисдикція, якої визначена Законом України "Про прокуратуру". Цим же наказом встановлено у штатному розписі Калинівської місцевої прокуратури за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 36.5 одиниць з відповідними фондом заробітної плати. Таким чином, внаслідок об'єднання Літинської, Калинівської, Погребищенської районних, Хмільницької та Козятинської районних (міжрайонних) прокуратур відбулось утворення Калинівської місцевої прокуратури, добір на посади прокурорів у яку здійснювався за результатами проведеного тестування, в ході якого позивач не набрала достатньої кількості балів, які надавали їй можливість претендувати на одну із посад в новоутвореній місцевій прокуратурі. Представник відповідача також не погодилася із доводами позивача про неврахування її переважного права на залишення на роботі, зазначивши, що переважне право на залишенні на роботі, на якому наполягає ОСОБА_3, не тотожне переважному праву на працевлаштування на нові посади, а тому доводи позивача щодо неврахування відповідачем переважного права на призначення її на новостворені посади у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області не мають під собою жодних фактичних законодавчо визначених підстав. Також, представником відповідача зазначено, що поновлення ОСОБА_3 саме на посаді прокурора Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області не підлягає задоволенню, оскільки на час звільнення позивачка ніколи не працювала у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області, а відтак і не може бути поновлена на відповідній посаді. Дана правова позиція повністю узгоджується зі змістом п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду трудових спорів", відповідно до якої працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Окрім того, представником відповідача також зазначено, що посилання позивача на порушення при її звільненні, як одинокої матері яка виховує неповнолітню дитину, вимог ст. 184 КЗпП безпідставними. Так, чинне законодавство України не містить жодного нормативного визначення поняття "одинока матір". Верховний Суд України у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду трудових спорів" до числа одиноких матерів, зокрема, відносить жінок, які самі виховують та утримують дитину. За таких обставин представник відповідача у задоволенні адміністративного позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, оцінивши докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Наказом прокуратури Вінницької області № 378к від 29 квітня 2015 року ОСОБА_4 призначено на посаду прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області.

Відповідно до наказу прокурора Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припинення діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області.

Позивач вважаючи, що наказ № 1982к від 15 грудня 2015 року є незаконним у зв'язку з тим, що їй не було запропоновано іншої роботи, не враховано переважне право на залишення на роботі, а саме звільнення відбулось всупереч вимог трудового законодавства, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" (далі - Закон України №1697-VII).

Із прийняттям нового Закону України "Про прокуратуру" була змінена система органів прокуратури України. У статті 7 Закону України №1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. У додатку до Закону України №1697-VII наведено перелік і територіальну юрисдикцію місцевих та військових прокуратур, які запроваджувалися з 15 грудня 2015 року (абзац третій пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" Закону України №1697-VII).

Окрім зміни системи органів прокуратури України, Законом №1697-VII було запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якого є якісне оновлення керівного та кадрового складу.

Так, ст. 28 Закону №1697-VII встановлено, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону.

Пунктом 1.1 наказу Генерального прокурора України №74ш від 23 вересня 2015 року (а.с. 42-45), у зв'язку з утворенням з 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур, внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Вінницької області та виключено штатні розписи усіх районних та прирівняних до них прокуратур, в тому числі і штатний розпис прокуратури Калинівської місцевої прокуратури

Цим же наказом (пункт 1.2) затверджено штатні розписи новоутворених місцевих прокуратур, зокрема Калинівської місцевої прокуратури, у штатному розписі якої, за рахунок резерву Генеральної прокуратури України, встановлено 36,5 одиниць з відповідним фондом заробітної плати (пункт 2.4 наказу). Даний наказ вводиться в дію з 15 грудня 2015 року, про що у ньому безпосередньо зазначено.

Таким чином, внаслідок об'єднання Літинської, Калинівської, Погребищенської районних, Хмільницької та Козятинської міжрайонних прокуратур відбулось утворення Калинівської місцевої прокуратури, що дає підстави дійти висновку, що зміни в організації виробництва і праці у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників в прокуратурі Вінницької області дійсно мали місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. А згідно положенням ч. 3 цієї ж статті одночасно із попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

24 вересня 2015 року ОСОБА_4 відповідно до статті 49-2 КЗпП України була ознайомлена із попередженням про звільнення, про що свідчить підпис останньої на попередженні (а.с. 46). Із його змісту слідує, що позивач попереджена про можливе звільнення із займаної посади та органів прокуратури у зв'язку з ліквідацією органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону №1697-VII) у разі не проходження або неуспішного проходження тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі з 14 грудня 2015 року.

Тобто, відповідач вказав позивачу на її можливе, а не обов'язкове (безальтернативне), наступне звільнення у зв'язку з скороченням посад та ліквідацією Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області з 14 грудня 2015 року, яке відбудеться за наявності зазначених вище умов. Наведене фактично свідчить про те, що позивачу була запропонована інша посада в новоутвореній місцевій прокуратурі, обійняти яку вона мала можливість лише за результатами об'єктивного оцінювання, яке буде проводитись знову ж таки не відповідачем як роботодавцем, а незалежним органом, який із цією метою буде утворено.

У підпункті "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII визначено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом 3 п. 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування. Проведення тестування, стажування здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором України.

Із зазначеного слідує, що прокурори, які працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, в разі успішного проходження ними тестування будуть призначені на посади у новоутворених місцевих прокуратурах.

Так, на виконання п.5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру", з метою кадрового наповнення місцевих прокуратур, Генеральним прокурором України виданий наказ №98 від 20 липня 2015 року "Про затвердження Порядків проведення тестування та чотирирівневого відкритого конкурсу на зайняття посад у місцевих прокуратурах" (далі - Порядок).

Відповідно до п. 1.2 Порядку, на посади прокурорів місцевих прокуратур призначаються особи за результатами успішного проходження ними тестування.

Пунктом 1.4 Порядку визначено, що прокурори та стажисти на посадах прокурорів, які на день набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" працюють у міських, районних, міжрайонних у містах прокуратурах, претендують на зайняття посади прокурора місцевої прокуратури, яка утворюється шляхом реорганізації прокуратури районного рівня, в якій вони працюють.

Тобто, позивач згідно з умовами Порядку могла претендувати тільки на посаду в Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області.

У попередженні про можливе звільнення до ОСОБА_4 була доведена інформація про тестування для заміщення посади прокурора у відповідній місцевій прокуратурі, а відтак остання повідомлена, що зможе перейти на роботу у відповідну місцеву прокуратуру але лише за умови успішного проходження тестування.

Пункт 3.16 Порядку визначає, що на підставі відомостей про результати тестування, робоча група регіонального центру формує рейтинговий список, форма якого наведена у додатку 2 Порядку, по кожній місцевій прокуратурі окремо.

Рейтинговий список кандидатів оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідної регіональної прокуратури після закінчення тестування (п.3.18 Порядку). Рішення щодо результатів тестування може бути оскаржене до робочої групи, а рішення робочої групи може бути оскаржене до суду (п.8.1-8.7 Порядку).

Сторони у судовому засіданні не заперечували того факту, що ОСОБА_4 подала заяву для участі у тестуванні та проходила його, про що також свідчать результати тестування.

Із матеріалів справи, зокрема із рейтингового списку Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, випливає, що ОСОБА_4 за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області потрапила на 45-е місце рейтингового списку із 45 можливих місць, із загальним підсумковим балом 56,0 (а.с. 40-41).

При цьому у судовому засіданні встановлено, що позивач результати такого тестування не оскаржувала.

Як уже зазначалося вище, відповідно до наказу Генерального прокурора України №74ш від 23 вересня 2015 року, штатна чисельність працівників Калинівської місцевої прокуратури становить 36,5 одиниць, із яких 23 прокурора місцевої прокуратури (а.с. 42-45).

Тобто, призначення на посади прокурорів Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності (23 посади) за результатами проходження кандидатами успішного тестування відповідно до сформованого рейтингу.

Згідно з пунктом 9.5 Порядку керівник регіональної прокуратури після отримання рейтингового списку кандидатів на посади прокурорів конкретної місцевої прокуратури та рапорту працівника прокуратури (заяви для тих, хто не працює в прокуратурі), який успішно пройшов тестування, видає наказ про його призначення на посаду, враховуючи підсумковий бал кандидата (від вищого до нижчого) та кількості штатних одиниць у відповідній місцевій прокуратурі.

Таким чином, з урахуванням затвердженої штатної чисельності, відповідно до рейтингового списку було призначено 23 прокурора Калинівської місцевої прокуратури Вінницької області, а усі інші кандидати, які у рейтинговому списку зайняли нижчі місця в межах визначеної штатної чисельності на посади прокурорів Калинівської місцевої прокуратури призначені не були.

Суд звертає увагу позивача не те, що за положеннями статті 28 Закону №1697-VII добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється виключно на конкурсних засадах.

А тому зважаючи на викладене та враховуючи, що позивач займала 45-е місце у рейтинговому списку, яке не надає права претендувати на одну із посад в Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області, відповідач був позбавлений правових підстав на призначення ОСОБА_4 на відповідну посаду за результати неуспішного проходження позивачем тестування.

Відносно переважного права позивача на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 КЗпП України, то в розумінні даної норми, а також положень ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників роботодавець має право залишити на роботі більш кваліфікованих працівників і лише за умови однакової кваліфікації враховуються обставини, що можуть надати особі переважне право на залишення на роботі.

У даному випадку Генеральна прокуратура України скористалася правом на залишення на роботі більш кваліфікованих працівників, яких визначила за допомогою проведення тестування, що повністю узгоджується із ч. 1 ст. 42 КЗпП. А тому питання застосування вимог трудового законодавства щодо наявного у ОСОБА_4 переважного права у залишенні на роботі не може навіть виставлятися на обговорення, позаяк місце позивача у рейтинговому списку не дає їй права конкурувати з іншими особами, які отримали вищий бал та претендують на зайняття посад в місцевій прокуратурі.

Пункт 1 ч. 1. ст. 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Законом України №1697-VII та Порядком визначено умову призначення прокурора на посаду в реорганізовану прокуратуру - успішне проходження тестування. Оскільки така умова позивачем не виконана, відповідач був позбавлений правових підстав на переведення ОСОБА_4 на іншу посаду в новоутвореній місцевій прокуратурі.

Можливостей залишення позивача на посаді прокурора Хмільницької міжрайонної прокуратури Вінницької області після 15 грудня 2015 року також не існувало, оскільки штатний розпис цієї прокуратури як і інших районних та прирівняних до них прокуратур в межах Вінницької області із цієї дати були виключені за наказом Генерального прокурора України № 74ш від 23 вересня 2015 року, а самі прокуратури припинили свою діяльність як суб'єкти владних повноважень.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України №1697-VII прокурор звільняється з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

За наведених вище обставин, суд дійшов висновку, що оскільки орган прокуратури в якому працювала позивач реорганізований, усі штатні посади цієї прокуратури є ліквідованими, а можливість працевлаштування в новоутвореній місцевій прокуратурі виключається у зв'язку з неуспішним проходженням тестування, тому звільнення ОСОБА_4 із займаної посади ґрунтується на вимогах закону.

Щодо посилань позивача на недотримання відповідачем при її звільненні гарантій передбачених ст. 184 КЗпП України, оскільки остання є одинокою матір'ю, звільнення якої відповідно до норм трудового законодавства взагалі не допускається, то суд зазначає наступне.

Так, дійсно гарантії визначені ст. 184 КЗпП України підлягають безумовному застосуванню саме в межах тих відносин, які врегульовані виключно нормами Кодексу законів про працю. Проте, в даному випадку позивач проходила публічну службу в органах прокуратури, порядок та особливості проходження якої врегульовано Законом України "Про прокуратуру" як спеціальним законом та іншими законодавчими актами.

Як випливає із роз'яснень наданих Вищим адміністративним судом України у листі №753/11/13-10 від 26 травня 2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадку, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин.

Зазначену позицію також неодноразово висловлював Верховний Суд України в своїх рішеннях, зокрема в своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, особливості проходження публічної служби в прокуратурі України та статусу прокурорів визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про прокуратуру".

Частиною 1 ст. 4 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Таким чином, суд дійшов висновку, що трудове законодавство може бути застосовано, а відповідні гарантії працівника при звільненні, які передбачені статтею 184 КЗпП, можуть бути забезпечені лише в тому обсязі, який передбачений нормами спеціального законодавства, які є пріоритетними.

Суд вважає за необхідне відмітити те, що статтею 16 Закону України "Про прокуратуру" визначенні гарантії незалежності прокурорів, зокрема у п.1 ч.1 цієї статті передбачено, що незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому слід зазначити, що із набуттям чинності новим Законом України "Про прокуратуру" запроваджено ряд принципово нових підходів до питань призначення на посади прокурорів місцевої прокуратури, основою якої є якісне оновлення керівного та кадрового складу. Такі підходи реалізовуються у тому, що добір кандидатів на посаду прокурора місцевої прокуратури здійснюється на конкурсних засадах із числа осіб, які відповідають вимогам, установленим ч. 1 та 5 ст. 27 цього Закону, за результатами кваліфікаційного іспиту, проведеного відповідно до вимог Закону. Також передбачено, що прокурорами місцевих прокуратур призначаються прокурори, які на день набрання чинності цим Законом працюють у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, - за умови успішного проходження ними тестування (п. п. "в" підпункту 1 пункту 5-1 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України №1697-VII).

Суд звертає увагу на те, що зазначеними положеннями встановлений безальтернативний порядок призначення на посади прокурорів місцевих прокуратур, а саме виключно на конкурсних засадах за результатами кваліфікаційного іспиту та передбачено, що прокурори працюючі на день набрання чинності цим Законом у міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратурах, можуть бути призначені на посади у новоутворені місцеві прокуратури виключно за умови успішного проходження ними тестування.

Натомість, як уже було встановлено судом ОСОБА_4 за результатами тестування на заміщення посад прокурорів у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області потрапила на 45-е місце рейтингового списку кандидатів, тоді як призначення на посади прокурорів цієї прокуратури здійснювалось в межах визначеної штатної чисельності в 23 посади.

Таким чином, враховуючи не успішне проходження позивачем тестування на заміщення посад прокурорів у Калинівській місцевій прокуратурі Вінницької області, посилання ОСОБА_4 про те, що вона є одинокою матір'ю і має відповідно переваги для залишення на посаді не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки положеннями Закону №1697-VII, який в даному випадку є пріоритетним над нормами трудового законодавства, не передбачено жодних пільг чи переваг особі, яка не пройшла конкурсний відбір в новоутворену прокуратуру, незалежно від її соціального статусу.

Зокрема, Порядком проведення тестування та чотирирівневого конкурсу на заняття посад в місцевих прокуратурах передбачено, що при проведенні тестування всі кандидати знаходяться в рівних умовах і правах, без надання будь-яких переваг. Обмеження у конкурсі передбачено лише для певної категорії осіб - п.1.6 Порядку.

Тому, на переконання суду, надання будь-яких пільг чи переваг особі, яка не пройшла встановлений законом безальтернативний порядок призначення на посаду у місцеву прокуратуру, виходячи лише із її соціального статусу, призведе до порушення встановлених ст. 16 Закону №1697-VII гарантій незалежності прокурорів та нівелює принципи, на яких базується формування нової прокуратури України, що є недопустимим.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про правомірність наказу прокурора Вінницької області № 1982к від 15 грудня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з органів прокуратури у зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів осіб, які брали участь у справі, оцінивши досліджені у ході судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 про скасування наказу про звільнення від № 1982к від 15 грудня 2015 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суд у відповідності до статті 86 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Під час розгляду справи відповідачем були доведені ті обставини, на яких ґрунтувались його заперечення на позов.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, з дотриманням вимог ч. 3 статті 2 КАС України, в зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна