Справа № 495/605/16-а
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/605/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (договір № 01/12/15 від 01.12.2015 року)

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/605/16-а

за позовом ОСОБА_2

до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області

про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

27.01.2016 року ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області (далі по тексту відповідач) про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії (а.с.4-10).

Так, позивач просив суд:

1) визнати протиправними дії Білгород-Дністровської міської ради, як розпорядника публічної інформації, що виявилися у не наданні інформації на запит ОСОБА_2 на отримання публічної інформації зареєстрований за номером 02/62-112 від 15 грудня 2015 року;

2) зобов'язати Білгород-Дністровську міську раду, як розпорядника публічної інформації, протягом 5 днів з дня набрання чинності рішення суду, надати відповідь на запит ОСОБА_2 на отримання публічної інформації № 02/62-112 від 15 грудня 2015 року, в якій:

- надати інформацію про перелік нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський;

- надати належним чином завірені копії договорів, за якими нерухоме майно передано в оренду суб'єктам господарської діяльності або фізичним особам;

- надати інформацію про передачу нерухомого майна у господарське відання, оперативне управління, належним чином завірені копії рішень (наказів, розпоряджень) щодо такої передачі;

- надати інформацію щодо бюджетних витрат на утримання нерухомого майна, яке належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, у 2015 році;

- надати належним чином завірену копію плану приватизації комунального нерухомого майна, рішень про його затвердження.

- надати інформацію про виконання плану приватизації у 2015 році комунального нерухомого майна та належним чином завірені копії документів по кожному з приватизованих об'єктів (відповідні рішення, експертні висновки про вартість майна, договори купівлі-продажу);

3) Стягнути з Білгород-Дністровської міської ради моральну шкоду у розмірі 71 172 грн. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Такі вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що 15 грудня 2015 року він звернувся до Білгород-Дністровської міської ради із запитом на інформацію на підставі та в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації», а саме просив надати відомості, щодо нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, інформацію про передачу нерухомого майна у господарське відання, оперативне управління, належним чином завірені копії рішень (наказів, розпоряджень) щодо такої передачі, інформацію щодо бюджетних витрат на утримання нерухомого майна, яке належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, у 2015 році, а також з наданням належним чином завірених копій договорів, за якими нерухоме майно передано в оренду суб'єктам господарської діяльності або фізичним особам та копії копію плану приватизації комунального нерухомого майна, рішень про його затвердження. У відповідь на такий запит ОСОБА_2 Білгород-Дністровська міська рада сповістила його про те, що копіювання кожного договору, рішень міської ради, на підставі яких укладені договори, експертні висновки про вартість майна охоплюють великий об'єм інформації, а у Білгород-Дністровській міській раді відсутнє необхідне технічне забезпечення для копіювання такої кількості документів, що фактично є порушенням чинного законодавства. На думку позивача, такі дії відповідача порушують його права та суперечать ст.ст. 3, 13-15, 19-20, 23-24 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Також, за твердженням позивача, такими діями (бездіяльністю) відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виражається у неможливості вести активну суспільну діяльність у звичайному для позивача ритмі життя, потребує додаткових зусиль щодо отримання необхідної для нього інформації своєї діяльності, позивач змушений додатково звертатися до відповідача по інформацію, витрачати час, який він планував використати для суспільної діяльності в інтересах територіальної громади.

Представник позивача ОСОБА_1, в судовому засіданні 24.02.2016 року адміністративний позов ОСОБА_2 підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Представник відповідача Білгород-Дністровської МР, в судове засідання 24.02.2016 року не зявився, але керуючим справами ОСОБА_3, подано до суду клопотання, згідно з яким він просив суд перенести розгляд даної справи на іншу дату у звязку з неможливістю надати у судове засідання відповідне заперечення та неможливістю представника міської ради бути присутнім на даному судовому засіданні (а.с.22).

Між тим, суд вважає, що таке клопотання є безпідставним та необгрунтованим, оскільки, по-перше, ухвала суду про відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду саме на 24.02.2016 року, а також копія адміністративного позову ОСОБА_2 з додатками до нього були отриманні представником Білгород-Дністровської МР ще 05.02.2016 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи відповідна розписка (а.с.20), тобто майже три тижні тому, але з цього часу будь-яких пояснень, заперечень та доказів відповідачем до суду не представлено. По-друге, до вказаного клопотання не додано жодного докази, який би свідчив про неможливість представника міської ради бути присутнім на даному судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно із ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд вважає за можливе і необхідне розглянути справу за відсутності представника відповідача, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, дослідивши надані докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Білгород-Дністровської МР про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 15 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Білгород-Дністровської міської ради із запитом на інформацію на підставі та в порядку, встановленому Законом України «Про доступ до публічної інформації», який датований 15.12.2015 року, а саме просив надати відомості, щодо нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, інформацію про передачу нерухомого майна у господарське відання, оперативне управління, належним чином завірені копії рішень (наказів, розпоряджень) щодо такої передачі, інформацію щодо бюджетних витрат на утримання нерухомого майна, яке належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, у 2015 році, а також з наданням належним чином завірених копій договорів, за якими нерухоме майно передано в оренду суб'єктам господарської діяльності або фізичним особам та копії копію плану приватизації комунального нерухомого майна, рішень про його затвердження (а.с.11).

Не отримавши запитувану інформацію, ОСОБА_2 на адресу Білгород-Дністровської міської ради 24.12.2015 року надіслав повторний запит (а.с.12).

24 грудня 2015 року на адресу ОСОБА_4 Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради було надіслано листа № 02/62-112/95, в якому йшлося про те, що позивачу необхідно уточнити період, якого стосується запитувана інформація та повідомлено, що у звязку з відсутністю у Білгород-Дністровській міській раді необхідного технічного обладнання для обробки та забезпечення великого обсягу запитуваних документів, про необхідність звернутися із вказаним питанням до Управління комунальної власності Білгород-Дністровської міської ради. Крім того, ВК Б-Дністровської МР сповістив позивача, про те, що вказана інформація міститься в загальнодоступних джерелах, а саме на офіційному веб-порталі м. Білгород-Дністровський (а.с.13).

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_2 до суду із відповідним адміністративним позовом про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий самий припис містить частина третя статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Органи місцевого самоврядування, відповідно до пункту першого частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визнаються розпорядниками інформації.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитом на інформацію.

Статтею 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що, розпорядники інформації зобов'язані:

1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;

2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;

3) вести облік запитів на інформацію;

4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо;

5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації,

6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та обєктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Частиною першою статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачені виключні випадки відмови в задоволенні запиту розпорядниками інформації: коли він не володіє інформацією і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит, або коли інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом, або особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком, а також у разі недотримання вимог до запиту на інформацію.

Згідно із ч.2 ст.22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідь розпорядника інформації не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Відповідно до ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Згідно із ст.2 Закону України «Про доступ до публічної інформації», метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідач Білгород-Дністровська МР, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не взяв участі в судовому засіданні та не виконав, покладених на нього ст.71 КАС України, як на суб'єкта владних повноважень, обов'язків по наданню суду доказів правомірності своїх дій.

Таким чином суд дійшов до висновку, що відповідач Білгород-Дністровська МР, не надав позивачу ОСОБА_2, відповідь на запитувану ним інформацію у спосіб передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, а тому позовні вимоги в частині визнання неправомірних дій відповідача, а також зобовязання його вчинити відповідні дії підлягають задоволенню.

Крім того, ОСОБА_2 просить суд стягнути на його користь з Білгород-Дністровської міської ради моральну шкоду в сумі 71 172 грн.

У відповідності до ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч.2 ст.24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як стверджує позивач, неправомірними діями з боку відповідача, які виразилися у не наданні йому запитуваної інформації, він перебував у сильних емоційних переживаннях, стані шоку та витрачав свій особистий час на пошуки вказаної вище інформації з інших джерел.

Між тим, суд вважає, що визначений ОСОБА_2 розмір моральної шкоди не підлягає стягненню з Білгород-Дністровської МР у зв'язку з тим, що, по-перше, він завищений, а, по-друге, в порушення положень Цивільного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивачем не визначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у розмірі 71 172 грн. та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської МР про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії, у зв'язку з чим такий адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст. 24, 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 2, 5, 14, 22, 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.ст. 1, 2, 6, 9-11, 41, 69-72, 94, 99-100, 122, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання протиправними дій субєкта владних повноважень, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Білгород-Дністровської міської ради, як розпорядника публічної інформації, що виявилися у не наданні інформації на запит ОСОБА_2 на отримання публічної інформації зареєстрований за номером 02/62-112 від 15 грудня 2015 року.

Зобов'язати Білгород-Дністровську міську раду, як розпорядника публічної інформації, протягом 5 днів з дня набрання чинності рішення суду, надати відповідь на запит ОСОБА_2 на отримання публічної інформації № 02/62-112 від 15 грудня 2015 року, в якій:

- надати інформацію про перелік нерухомого майна, що належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський;

- надати належним чином завірені копії договорів, за якими нерухоме майно передано в оренду суб'єктам господарської діяльності або фізичним особам;

- надати інформацію про передачу нерухомого майна у господарське відання, оперативне управління, належним чином завірені копії рішень (наказів, розпоряджень) щодо такої передачі;

- надати інформацію щодо бюджетних витрат на утримання нерухомого майна, яке належить територіальній громаді міста Білгород-Дністровський, у 2015 році;

- надати належним чином завірену копію плану приватизації комунального нерухомого майна, рішень про його затвердження.

- надати інформацію про виконання плану приватизації у 2015 році комунального нерухомого майна та належним чином завірені копії документів по кожному з приватизованих об'єктів (відповідні рішення, експертні висновки про вартість майна, договори купівлі-продажу).

Присудити з місцевого бюджету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1 102 (одна тисяча сто дві) гривні 40 (сорок) копійок.

В задоволення решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко