Справа № 826/23866/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу Громадянина Ефіопії ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Ефіопії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року, громадянин Ефіопії ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач йому неправомірно відмовив у прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідач не розглянув заяву позивача від 15.10.2015 з урахуванням нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою позов задоволити повністю.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст.41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 15.10.2015 Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомлення № 42 відмовила позивачу у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З тексту даного повідомлення вбачається, що на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон) громадянину Ефіопії ОСОБА_1 відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, оскільки раніше вже було відмовлено наказом ДМС України від 15.11.2012 № 582-12 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який він оскаржував в судовому порядку та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2013 по справі № 2а-16905/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.09.2015 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Однак, вважаючи таке рішення відповідача щодо відмови громадянину Ефіопії ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист - необґрунтованим та протиправним позивач звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

У відповідності до положень п. 1 та п. 13 частини 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Так, аналізуючи висновок і його мотиви, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення про відмову позивачу у прийнятті заяви про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає необхідним зазначити про наступне.

Як вбачається з наявних матеріалів, зокрема особової справи громадянина Ефіопії ОСОБА_1, позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Ефіопії, народився в Ефіопії, в місті Селаденгай, одружений, за віросповіданням християнин, старший лейтенант збройних сил Ефіопії. До України прибув легально в аеропорт Бориспіль 01.10.2011 транзитом через ОАЕ (м. Дубай) на підставі одноразової візи НОМЕР_1, виданої посольством України в Ефіопії.

19.12.2011 позивач вперше звернувся до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наказом ДМС України від 15.11.2015 № 582-12 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, який він оскаржував в судовому порядку та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2013 по справі № 2а-16905/12/2670, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.04.2013 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.09.2015 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Так 15.10.2015 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач зазначив, що він приїхав до України на військові навчання. Коли в нього зявилась можливість, він вирішив звернутися за захистом в Україні, оскільки не може повернутися до своєї країни походження, оскільки він там піддавався дискримінації через свою національність - Архара. Ставлення Ефіопського уряду до Архара негативне, вони підтримують тільки Тігре. Також у зв'язку з тим, що позивач не повернувся до Ефіопії і звернувся за захистом в Україні, в очах уряду Ефіопії він став дезертиром. За це його можуть ув'язнити або розстріляти, що підтверджується інформацією про країну походження: згідно з Кримінальним кодексом Ефіопії дезертирство карається позбавлення волі або смертною карою.

Як встановлено в постанові Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2013 по справі № 2а-16905/12/2670 у своїй заяві до відділу у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.12.2011, ОСОБА_1 повідомив, що залишив країну постійного проживання через свою національність, а саме - Ахмара.

Одночасно, під час співбесіди від 21.12.2011 заявник повідомив, що він військовий та прибув із Ефіопії офіційно на навчання у Академії сухопутних військ, що знаходиться у м. Львів, для підвищення кваліфікуй, на яке його скерувала влада Ефіопії. Позивач як під час співбесіди так і у судовому засіданні пояснив, що до навчання у академії він приступив одразу після приїзду, однак через місяць покинув навчання бо не хотів повертатись до Ефіопії оскільки там зазнавав переслідувань через свою національність.

Відповідно до ч. 6 статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З наявних матеріалів справи вбачається, що умови щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в заявах позивача від 19.12.2011 та від 15.10.2015 не змінились, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно відмовлено позивачу в прийнятті його повторної заяви від 15.10.2015.

Також суд зазначає, що за статтею 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця - дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається, як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідування.

Позивач який служив 18 років в армії Ефіопії та в 2011 році був направлений на підвищення кваліфікації до України в добровільному порядку покинув навчання та відповідно службу в армії при цьому розуміючи, що даний вчинок відноситься до кримінального злочину.

Також позивачем не доведено суду та не надано підтвердження наявності обґрунтованих побоювань щодо повернення до своєї країни походження та не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовжені терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Зважаючи на викладене, проаналізувавши матеріали справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що відповідач правомірно відмовив позивачу в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач повторно звернувся до відповідача із тотожною заявою попередній заяві та відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вище зазначене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

В даному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності відмови позивачу у прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Натомість позивач не надав суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Ефіопії ОСОБА_1, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 01 березня 2016 року.

(Повний текст ухвали виготовлено - 25 лютого 2016 року).

Головуючий суддя:

Судді:

.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Твердохліб В.А.

Бужак Н.П.