Справа № 823/5088/15
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року справа № 823/5088/15

16 год. 50 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Цаплі І.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2 (згідно з дорученням)

представника відповідача - Момота Р.В. (за посадою),

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Черкаси про визнання неправомірним та скасування рішення,

встановив:

08 жовтня 2015 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення № 2 від 23.10.2014.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, обґрунтовуючи їх тим, що прийняте рішення № 2 від 23.10.2014 порушує права позивача та винесене з порушення з порушенням усіх критеріїв, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України для винесення рішень суб'єктами владних повноважень.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях, зазначивши що оскаржуване рішення не створює юридичних наслідків для позивача.

Заслухавши пояснення і доводи позивача та представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, з огляду на аргументацію позивача, суд враховує, що правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві (далі - страхування від нещасного випадку) визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції чинній на момент винесення оскаржуваного рішення) ( далі - Закон).

Страхування від нещасного випадку є самостійним видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, за допомогою якого здійснюється соціальний захист, охорона життя та здоров'я громадян у процесі їх трудової діяльності.

Завданнями страхування від нещасного випадку є в тому числі: відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою застрахованими особами заробітної плати або відповідної її частини під час виконання трудових обов'язків, надання їм соціальних послуг у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також у разі їх смерті здійснення страхових виплат непрацездатним членам їх сімей ( стаття 1 Закону)

Особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону ( стаття 2 Закону).

Статтею 6 Закону визначені суб'єкти та об'єкти страхування від нещасного випадку, а саме: суб'єктами страхування від нещасного випадку є застраховані громадяни, а в окремих випадках - члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик; застрахованою є фізична особа, на користь якої здійснюється страхування (далі - працівник); страхувальниками є роботодавці, а в окремих випадках - застраховані особи; страховик - Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд соціального страхування від нещасних випадків); об'єктом страхування від нещасного випадку є життя застрахованого, його здоров'я та працездатність.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків здійснює страхування від нещасного випадку здійснює Фонд соціального страхування від нещасних випадків, є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується її правлінням. Фонд соціального страхування від нещасних випадків є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також емблему, яка затверджується його правлінням. Фонд соціального страхування від нещасних випадків набуває прав юридичної особи з дня реєстрації статуту у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері реєстрації (легалізації) статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування ( стаття 15 Закону).

Статтею 18 Закону передбачено, що Виконавча дирекція Фонду соціального страхування від нещасних випадків є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Статтею 36 Закону визначено порядок розгляду справ про страхові виплати. Так Фонд соціального страхування від нещасних випадків розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обгрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків може затримати страхові виплати до з'ясування підстав для виплат, якщо документи про нещасний випадок оформлені з порушенням установлених вимог.

Стаття 37 Закону визначає випадки, коли Фонд уповноважений відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг, а саме Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем або потерпілим Фонду соціального страхування від нещасних випадків свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку.

Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов'язаним з виробництвом.

Суд надає оцінку оскаржуваному рішенні з врахуванням вищезазначених норм Закону та в розрізі критеріїв для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Принцип «на підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення.

З використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано означає, що повноваження надаються суб'єкту владних повноважень для досягнення певної мети. Тому їх використання повинно відповідати меті та завданням діяльності суб'єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє;

Обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) означає, що рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Які саме обставини повинні бути враховані закон не визначає. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб'єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими.

Обґрунтованість рішення чи дії слід відрізняти від доцільності. Суд не може перевіряти доцільність рішення суб'єкта владних повноважень, оскільки це б означало втручання в їх діяльність;

Безсторонність (неупередженість) є практичною реалізацією принципу рівності усіх перед законом. Приймаючи рішення, суб'єкт владних повноважень не може дискримінувати окремих суб'єктів, надавати іншим переваги, застосовувати різні критерії оцінки для різних суб'єктів. Суб'єкт не може мати особистої заінтересованості у прийнятому рішенні, окрім інтересів служби;

Добросовісно. Реалізуючи владні повноваження, суб'єкт повинен забезпечити усі права особи; запропонувати їй надати інформацію, що має значення для прийняття рішення; роз'яснити на її прохання положення законодавства, якими суб'єкт керується; обрати найкращий спосіб реалізації власних повноважень з тим, щоб не завдати шкоди особі чи інтересам третіх осіб;

Розсудливо. Рішення є розсудливим, коли воно прийняте після уважного вивчення усіх обставин, що мають значення, і є найкращим способом (варіантом) його поведінки;

З дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації. Рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень не можуть мати дикримінаційний характер. Вони не можуть обмежувати права одних осіб за рахунок розширення прав інших. Рівність перед законом полягає також у однаковому вирішенні тотожних питань, в однаковому ставленні до різних категорій населення;

Судом встановлено, що до відділення Фонду у м. Черкаси звернувся за призначенням страхових виплат ОСОБА_1, який подав нотаріально завірену копію Акту про нещасний випадок, затвердженого 17 грудня 1990 року.

23 жовтня 2014 року Комісією з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року на автостраді Черкаси-Умань, прийнято рішення № 2 з висновком про відсутність правових підстав щодо призначення страхових виплат та інших витрат на відшкодування шкоди ОСОБА_1 ( а.с. 75).

Судом з'ясовано, що Комісія, яка винесла оскаржуване рішення (комісії з розгляду акта про нещасний випадок, що трапився з ОСОБА_1 06 травня 1987 року на автостраді Черкаси-Умань) як орган у відділенні не створювалася.

Натомість, як вбачається із пояснень відповідачів та з наданих доказів, наказом відповідача № 121 від 28.08.2013 «Про створення комісії з розгляду актів розслідування нещасних випадків, що сталися до 01.04.2001» створена комісія у складі страхових експертів з ОП ОСОБА_5 (голова комісії), ОСОБА_6 ( член комісії), ОСОБА_7 (член комісії), головного спеціаліста-юриста ОСОБА_8, головного бухгалтера ОСОБА_9( а.с. 74).

Положення про комісію, яким визначені її повноваження, в тому числі щодо прийняття рішень, регламент роботи, у відділенні відсутні.

Положенням про відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Черкаси, зареєстрованого 20.01.2014, визначені основні завдання відділення, його права, повноваження начальника відділення ( а.с. 76).

Так, пунктом 9 розділу 8 Положення передбачено, що начальник відділення створює при відділенні спеціальну комісію, яка за бажанням страхувальника чи застрахованого розглядає спори щодо суми страхових внесків, розміру шкоди та прав на її відшкодування, накладення штрафів та з інших питань. До складу комісії на паритетних громадських засадах входять представники місцевих органів виконавчої влади, застрахованих осіб і страхувальників.

Пунктом 4 розділу 8 Положення визначено, що начальник відділення видає у межах своєї компетенції накази, постанови та розпорядження, організовує та контролює їх виконання.

Суд зауважує, що у вступній частині оскаржуваного рішення відсутнє будь-яке посилання на наказ № 121 про створення належного органу, та співставляючи назву комісії, яка зазначена у заголовку оскаржуваного рішення та відповідно виносила це рішення, вбачається, що саме остання комісія в органі відповідача не створювалася.

Пунктом 2 зазначеного наказу № 121 передбачено, що у разі надходження до відділення заяви потерпілого про призначення виплат по актах, які складені по нещасних випадках, що сталися до 01.04.2001 та без участі представника Фонду, комісії необхідно вивчити акти, додані до нього матеріали та свої висновки оформити відповідними рішеннями.

Суд ще раз звертає увагу, що оскільки у відділенні відсутній будь-який документ, який регламентує роботу Комісії згідно наказу № 121, і в оскаржуваному рішення відсутнє будь-яке посилання на норми правових актів, які регулюють діяльність таких комісій (в тому числі права комісії щодо винесення рішень), то відповідно ставиться під сумнів повноваження комісії щодо прийняття певних рішень.

У абзаці першому оскаржуваного рішення не зазначено коли саме звернувся до відповідача позивач із заявою про призначення страхових виплат, тобто абстрактність (невизначеність щодо дати) обставин не дає можливості встановити предмет, мету, цілі, задачу, які ставила перед собою комісія, встановлюючи певні факти, із дотриманням яких повинен діяти відповідний орган влади.

Далі, пунктом 3 наказу № 121 передбачено, що голова комісії службовою запискою направляє акти та прийняте рішення начальнику відділення Фонду у м.Черкаси для використання у прийнятті рішення про призначення чи відмову в призначенні страхових виплат.

В порушення пункту 3 наказу № 121 відповідачем не надано службової записки голови комісії разом із актом для прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні страхових виплат як доказ вчинення заходів комісії по розгляду заяви позивача для прийняття керівником остаточного рішення.

Судом з'ясовано, що за наслідками оскаржуваного рішення в межах своїх повноважень начальником відділення Фонду винесено 24 жовтня 2014 року постанову № 2301/12052/12052/3566 «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг ОСОБА_1» ( а.с. 95).

Пояснення відповідача про те, що оскаржуване рішення, яке винесено уповноваженою комісією, стало підставою для винесення постанови від 24 жовтня 2014 року «Про відмову у страхових виплатах та наданні соціальних послуг ОСОБА_1», спростовується текстом самої постанови, оскільки жодного посилання на оскаржуване рішення чи на роботу комісії, врахування ( неврахування висновків комісії) відсутні.

В оскаржуваному рішенні комісія посилається на Положення про розслідування та облік нещасних випадків на виробництві, затвердженого Постановою Президіуму ВЦСП від 13.08.1982р. № 11-6 «діючого на той час», як зазначено у самому рішенні.

Суд звертає увагу, що застосування нормативно-правового акта суб'єктом владних повноважень повинно поширюватися на конкретні правовідносини з чітким визначенням часових меж.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року Справа N 1-7/99).

В той же час в рішенні відсутнє визначення часових меж спірних правовідносин, як і не зазначено конкретної норми ( статті, пункту) Положення, яким керується комісія при винесенні оскаржуваного рішення, а тому суд критично оцінює застосування даного нормативно-правового акту.

Далі суд звертає увагу на порушення принципу «права особи на участь у процесі прийняття рішення», що означає: особа має право брати участь у розгляді її звернення, знати про час та місце розгляду, наводити доводи та заперечення, користуватися правовою допомогою та іншими правами. Якщо особа виявила бажання взяти участь у процесі прийняття рішення, таке її право повинно бути реально забезпечене.

В судовому засіданні позивач пояснив, що йому не було відомо ні про засідання комісії по розгляду його скарги, ні про його наслідки у вигляду винесеного оскаржуваного рішення, а про спірне рішення позивач дізнався в судовому засіданні під час розгляду іншої справи.

Відповідачем не спростована обставина про участь позивача у процесі прийняття рішення та не надано докази його надіслання позивачу.

Також суд звертає увагу, що оскаржуване рішення не містить посилання на порядок його оскарження, що в сукупності з вищезазначеними обставинами є порушенням принципу пропорційності, що означає з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Пропорційність ґрунтується на тому, що рішення суб'єкта владних повноважень породжує правові наслідки як для особи, так і для держави чи її органів, а також може впливати на права та інтереси третіх осіб.

Спростовуючи доводи відповідача про відсутність будь-яких юридичних наслідків для позивача щодо предмету спору суд зазначає таке.

Статтею 2 КАС України передбачено, що Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

При цьому суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням.

У Рішенні від 25.11.97 р. N 6-зп Конституційний Суд України відзначив, що ні стаття 55 Конституції України, ні глава 31-А Цивільного процесуального кодексу України не визначають, які саме рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади і місцевого самоврядування чи посадових і службових осіб можуть бути оскаржені, і встановлюють принцип, відповідно до якого в суді можуть оскаржуватися будь-які рішення, дії та бездіяльність. Тим самим створено механізм реалізації конституційного права особи на судовий захист прав і свобод людини і громадянина. Звідси випливає, що Конституцією України гарантовано і забезпечено кожній людині і громадянину право на звернення до суду за захистом своїх прав чи свобод.

З урахуванням наведеного Конституційний Суд України вирішив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

У наступних рішеннях Конституційний Суд України розтлумачив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене (Рішення Конституційного Суду України від 25.12.97 р. N 9-ЗП).

Частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (Рішення Конституційного Суду України від 25.12.97 р. N 9-ЗП).

Суд зауважує що оскаржуване рішення встановлює певні факти, обставини, містить висновки, які безпосередньо стосуються права позивача на страхові виплати та їх відшкодування.

Суд не надає оцінку акту про нещасний випадок на виробництві від 17 грудня 1990 року, який був предметом розгляду у справі № 2-59/04, оскільки обставини, встановлені в судових рішенням у справі №2-59/04 не мають ніякого відношення до даної справі; адміністративні справи мають різні предмети спору, які ніяким чином між собою не пов'язані та у даних справах різні підстави для настання певних юридичних наслідків.

Також суд не зясовує обставини щодо права позивача на страхове відшкодування, оскільки згідно зі ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Обов'язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття спірного рішення покладено на відповідача.

В даному випадку відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення.

Враховуючи недотримання відповідачем критеріїв для оцінювання рішення суб'єктів владних повноважень, закріплених у статті 2 КАС України, що у свою чергу є порушенням конституційного принципу діяльності суб'єктів владних повноважень (стаття 19 Конституції України), суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення порушує права, свободи та інтереси позивача у правовідносинах щодо належного права на призначення страхових виплат та їх відшкодування, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо клопотання позивача про винесення окремої ухвали на підставі ч. 2 статті 166 КАС України на адресу Соснівського РВ УМВС в Черкаській області про порушення кримінального провадження згідно зі ст. ст. 364, 365, 366 суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 166 КАС України визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.

Частиною 2 даної статті КАС України передбачено, що у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд має право, але не зобов'язаний постановляти окрему ухвалу.

Враховуючи висновки судового рішення у даній справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі та визнання протиправним і скасування рішення, суд не вбачає підстав для винесення окремої ухвали.

Керуючись статтями 56,58,86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

постановив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 2 від 23.10.2014.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови складено та підписано 26 лютого 2016 року.