Справа № 813/3894/14
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" лютого 2016 р. м. Київ К/800/30702/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_5 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати протиправним дії старшого державного виконавця; скасувати постанову від 05.12.2012 року ВП № 32334227 про стягнення виконавчого збору у розмірі 17471 грн. 27 коп. та постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 53 грн. 36 коп.

ПостановоюЛьвівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у задоволені позову відмовлено повністю.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, задовольнивши позов.

Від відповідача письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України не надходило.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанції встановлено, що у зв'язку із невиконанням у добровільному порядку постанови держаного виконавця від 25.04.2012 року № 32334227 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 6-4324 виданого 09.11.2011 року Новозаводстким районним судом м. Чернігова у цивільній справі, відповідачем 05.12.2012 року винесені постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Вважаючи, що вказані постанови винесені відповідачем незаконно, позивач звернувся до суду із позовом про їх скасування.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, судипопередніх інстанцій зазначили про правомірність прийнятих відповідачем постанов, так як ним вчиненні усі передбачені дії щодо примусового виконання рішенняцивільного суду.

Натомість, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, вбачаючи наявну в матеріалах справи копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2014 року, якою визначено підсудність даної справи адміністративним судам, неухильно виконуючи приписи частини другої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, вбачаючи при цьому позицію колегії суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловлену у постанові від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15) та позицію колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, висловлену у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-2187цс15), приходить до висновку про необхідність закриття провадження у даній справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не; лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи справу, суди обох інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт; при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Іншийпорядок судового оскарження, у тому числі коло учасників цього оскарження, визначено Розділом VII Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) і статтею 1212 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.

За приписами статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України).

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність держаного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України).

Отже, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Оскільки у справі, що розглядається, суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Керуючись ст.ст. 155-157, 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець