Справа № 814/4277/15
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

16 лютого 2016 року Справа № 814/4277/15

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Марича Є.В. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1, АДРЕСА_1
доМиколаївська обласна державна адміністрація, вул. Адміральська, 22,м.Миколаїв,54001
треті особиДержавний реєстратор прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської обл. Марянчук Н.В., АДРЕСА_2
провизнання незаконним та скасування розпорядження від 27.01.2015р.№ 13-р,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач ) звернувся до суд з позовом до Миколаївської обласної державної адміністрації (далі-відповідач, Миколаївська ОДА) про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Миколаївської облдержадміністрації від 27.01.2015 р. №13-р, за участю третьої особи - державного реєстратора прав на нерухоме майнол Реєстраційної служби Миколаївського районного управління юстиції Миколаївської області Марянчук Н.В.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване розпорядження є протиправним, оскільки прийняте в порушення норм діючого законодавства та порушує право позивача щодо володіння та користування земельною ділянкою, а відтак підлягає скасуванню.

Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими з підстав викладених у письмових запереченнях.

Третя особа у судовому засіданні та у письмових поясненнях повністю підтримала позицію позивача.

У судовому засіданні 16.02.2016 року судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши всі матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

08 листопада 2011 року позивач звернувся до Миколаївської райдержадміністрації із заявою про надання йому у власність земельної ділянки у розмірі земельної частки паю із раніше наданих йому у постійне користування.

Миколаївською РДА було видано розпорядження від 09.12.2011 року №502-p «Про надання дозволу звернутися в проектну організацію для складання технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності па земельні ділянки», пунктом 2 якого рекомендовано падати технічну документацію на розгляд райдержадмінстрації (арк .с .15).

27 жовтня 2014 року ОСОБА_1 падав до Миколаївської райдержадміпістрації розроблену Технічну документації щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, яка згодом була затверджена відповідно до розпорядження від 13.11.2014 року №320-р (арк .с .16-17).

В результаті здійснення ряду організаційних заходів, позивачем отримано свідоцтво про право власності на земельну ділянку (арк .с .22).

27 січня 2015 року головою Миколаївської обласної державної адміністрації було видано розпорядження №13-р «Про скасування розпорядження голови Миколаївської райдержадміністрації від 13.11.2014 року №320-р «Про затвердження Технічної документації із землеустрою в межах території Криничанської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області».

Підставою прийняття вищезазначеного розпорядження, згідно пояснювальної записки, було те, що миколаївська РДА при передачі позивачу земельної ділянки діяла поза межами своїх повноважень.

Позивач вважає оскаржуване розпорядження протиправним та таким, що прийняте без врахувань вимог діючого законодавства України.

Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з такого.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами У країни.

Загальний порядок набуття і реалізації прав на земельні ділянки державної або комунальної власності визначено Земельним кодексом України (Розділ IV).

Так, ч. 1 статті 116 Земельного кодекс України визначено, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Земельного кодекс України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство.

Суд не погоджується з твердженням відповідача, що до повноважень райдержадміністрацій чинним земельним законодавством не віднесено розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, з огляду на таке.

Так, Законом України «Про фермерське господарство» встановлено правові засади діяльності фермерських господарств та визначено особливості надання земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

В преамбулі ЗУ «Про фермерське господарство» зазначено, що цей Закон визначає правові, економічні, та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України.

Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правовою та соціального захисту фермерів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Цим же Законом визначено і перелік державних органів, до повноважень яких відноситься вирішення питань щодо розпорядження такої категорії земель.

Статтею 7 ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що для отримання (придбання ) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерською господарства, громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

Земельні ділянки для ведення фермерського господарства передаються громадянам України у власність і надаються в оренду із земель державної або комунальної власності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про фермерське господарство», члени фермерською господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельних ділянок у розмірі земельної частки (паю). Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їх у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільського господарською підприємства, розташованого па території відповідної ради.

Із зазначеного вище вбачається, що окрім місцевої державної адміністрації, не зазначено жодних інших державних органів,, до яких громадянин може звернутись для отримання у власність земельних ділянок саме із державної власності і саме для ведення фермерського господарства.

Отже, з огляду на вищезазначені норми дає підстави для висновку, що ЗУ «Про фермерське господарство» має спеціальний статус по відношенню до Земельного кодексу України. Тобто, при передачі земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства, цей Закон має пріоритетне значення, чого, в свою чергу, не було враховано відповідачем при винесенні оскаржуваного розпорядження.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем в ході розгляду справи не було надано суду належного доказу обґрунтованості оскаржуваного розпорядження.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 94, 158, ч.3 ст. 160, 161, 162, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 27.01.2015 року №13-р.

3.Присудити на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 487,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської обласної державної адміністрації.

Постанова набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня проголошення/отримання постанови, якщо протягом цього часу не буде подано апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постанови за наслідками апеляційного провадження.

Порядок та строки апеляційного оскарження визначені ст. 186 КАС України.

Суддя Є.В. Марич