Справа № 463/5645/15-а, 2а-463/230/15
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року Справа № 876/1128/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.

суддів Левицької Н.Г.,Сапіги В.П.

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 на постанову Личаківського районного суду міста Львова від 10 листопада 2015 року по справі за позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 про примусове видворення з України,-

В С Т А Н О В И В :

Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 про примусове видворення з України

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що відповідач, діючи у складі групи осіб, вчинив спробу незаконного, поза межами пункту пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на ділянці відділу прикордонної служби «Амбуків», в районі 869 прикордонного знаку, на території Лудинської сільської ради, Володимир-Волинського району, Волинської області, внаслідок чого 06.11.2015 року о 22 год. 40 хв. був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділу прикордонної служби «Амбуків» Львівського прикордонного загону.

09.11.2015 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн. Просив врахувати, що підставою для видворення відповідача є ще й те, що відповідач і в подальшому буде ухилятися від виїзду за межі території України.

Постановою Личаківського районного суду міста Львова від 10 листопада 2015 року задоволено позовні вимоги. Суд виходив з того, що відповідач незаконно перетнув кордон України, відсутні кошти для легального повернення на територію Ісламської Республіки Пакистан, відсутні документи на право перебування на території України, відсутні родинні зв'язки, а також має місце відкритий намір потрапити в країни Західної Європи незаконним шляхом, відтак відповідач ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, сторона відповідача подала апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Покликання маються на те, що видворення можливе за рішенням суду, якщо іноземець не виконав у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Рішення відповідачу про примусове повернення з України зрозумілою мовою не вручалося, можливості добровільно повернутися до країни народження надано не було.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що відповідач вчинив незаконне, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на ділянці відділу прикордонної служби «Амбуків», в районі 869 прикордонного знаку, на території Лудинської сільської ради, Володимир-Волинського району, Волинської області, внаслідок чого 06.11.2015 року був затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» від відділу прикордонної служби «Амбуків» Львівського прикордонного загону.

09.11.2015 року Володимир-Волинським міським судом Волинської області громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн.

Іноземці та особи без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України з підстав та в порядку, що визначені статтями 30 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VІ ««Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VІ), ст. 13 Закону України від 7 червня 2001 року № 2491-ІІІ «Про імміграцію».

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Виходячи з положень зазначеної норми та роз'яснень, викладених в абзаці другому пункту 29 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особі без громадянства в Україні», примусовому видворенню з України підлягають іноземці та особи без громадянства у випадку, коли вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про повернення або особа без громадянства ухилятиметься від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Колегія суддів зазначає, що апелянтом не подано жодних доказів того, що рішення про примусове повернення з України вручено відповідачу без належного перекладу.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI) біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Судом не встановлено жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстриміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутня у відповідача можливість самостійного повернення на Батьківщину, оскільки у нього відсутні кошти для легального повернення на територію Ісламської Республіки Пакистан; відсутність документів на право перебування на території України, а також легального перетину державного кордону України; відсутність на території України родинних зв'язків; а також відкритий намір потрапити в країни Західної Європи незаконним шляхом, свідчать про те, що останній ухилятиметься від самостійного та добровільного залишення території України.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистану ОСОБА_3 залишити без задоволення, постанову Личаківського районного суду міста Львова від 10 листопада 2015 року по справі № 2а-463/230/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня виготовлення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

судді Н.Г. Левицька

В.П. Сапіга

Повний текст виготовлено 18.02.2016 року