Справа № 815/5899/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5899/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Андрухіва В.В., судді Бжассо Н.В., судді Тарасишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №564-15 від 07.09.2015 року, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у квітні 2012 року він звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 07.09.2015 року № 564-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 28 вересня 2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області, за № 420 від 23 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач зазначив, що він є громадянином Судану. Батько позивача був членом та спонсором повстанської організації "Аль - Ад Вемусава", про яку позивачу відома лише загальна інформація та те, що її представники негативно відносяться до діючої влади Судану та намагаються її змінити із застосуванням силових методів. Зі слів позивача, повернутися до Судану він не може через те, що батька було заарештовано та він у травні 2010 року помер у в'язниці через постійні знущання. Рідний брат на даний час також затриманий та перебуває у в'язниці. Позивач пояснює, що в липні 2010 року втратив зв'язок з представниками власної родини, тому розповісти про місце перебування матері, брата та сестри не може. За таких обставин, позивач вважає, що при поверненні на батьківщину його можуть заарештувати, а тому, на думку позивача, рішення ДМС України №564-15 від 07.09.2015 року є неправомірним.

Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на вищевикладені обставини, не заперечували проти розгляду справи в письмовому провадженні. Представник позивача додатково надав письмові пояснення та інформацію по країні походження позивача.

Повідомлений у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового розгляду справи відповідач у судове засідання не з'явився, про поважність причини неявки суд не сповістив, надав письмові заперечення та копію матеріалів особової справи позивача.

Свої заперечення відповідач обґрунтував тим, що позивач не навів жодних фактів переслідувань його з боку влади Судану за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені у п.1 ч.1 ст.1 Закону. Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження шукача притулку можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до шукача притулку нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину, в регіоні постійно проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Тому відповідач вважав, що рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року № 564-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, за наявності підстав для розгляду справи в судовому засіданні, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Судану, уродженцем м. Хартум, район Аль-Інгаз. За національністю суданець, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова - арабська, трохи володіє російською мовою. За сімейним станом - неодружений. Початкову освіту позивач здобув в Судані в школі "Емтідат" в м. Хартум (1994 - 2001 роки) та у вищій школі "Хартум Тедьярія" в м. Хартум (2001 - 2004 роки). В період з 2008 року по 2009 рік позивач навчався на підготовчому факультеті Полтавського технічного університету та 3 семестри на факультеті нафти та газу в цьому ж університеті у м. Полтава в Україні. Щодо трудової діяльності ОСОБА_1, з 2003 по 2007 роки він був гравцем футбольної команди "Аль-Ахлі" м. Хартум, у 2011 році працював водієм таксі у м. Каїр в Єгипті. На території України позивач не працював.

ОСОБА_1 не був членом жодних політичних, молодіжних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій, з боку влади погроз не отримував.

Вперше з крани громадянського походження позивач вилетів офіційно 07.05.2007 року за національним паспортом № НОМЕР_1 авіарейсом Хартум (Судан) - Каїр (Єгипет).

У вересні 2008 року вилетів авіарейсом Каїр (Єгипет) - Одеса (Україна). У позивача була оформлена студентська віза до Полтавського технічного університету.

З 15 листопада 2011 року позивач перебував у Єгипті в м. Каїр. В Каїрі позивач продовжив дію свого національного паспорту строком до лютого 2013 року, на підставі якого повернувся до України за навчальною візою до того ж навчального закладу.

04.05.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши причину неможливості повернення до країни походження тим, що його батько належав до повстанської організації "Аль-Ад Вемусава", однак у травні 2010 року помер у в'язниці, рідний брат також піддавався арешту через асоціювання із опозиційно налаштованим батьком. На час звернення за захистом зв'язок з родиною повністю втрачений, від сусідів знає, що після арешту батька родина зникла.

20.05.2012 року наказом № 40 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу.

20 серпня 2012 року постановою Одеського окружного адміністративного суду по адміністративній справі № 1570/3610/2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2012 року, позов ОСОБА_1 до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задоволено, скасовано наказ № 40 заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 20.05.2012 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу.

05 березня 2013 року наказом № 19 першого заступника начальника ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення про здійснення оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Судану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № ODS 12/139.

07 вересня 2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 564-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

28 вересня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 420 від 23 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС № 564-15 від 07 вересня 2015 року.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем ОСОБА_1, а саме: ним наводилися суперечливі факти, що викликають у суду обґрунтовані сумніви у правдоподібності його тверджень.

Під час анкетування 04.05.2012 року позивач розповів, що його батько помер у в'язниці у травні 2010 року, а під час співбесіди 04.03.2013 року повідомив, що батько помер у в'язниці у січні 2010 році.

Також позивач не зміг надати будь-якої інформації щодо діяльності батька в опозиційній організації.

Під час анкетування 04.05.2012 року позивач повідомив, що його матір та сестра зникли після арешту батька, а під час проведення співбесіди 04.03.2013 року повідомив, що мати та сестра проживають у м. Джінена (Судан), хоча згідно протоколу тієї ж співбесіди позивач повідомив, що не знає де знаходяться зараз мати та сестра.

Згідно протоколу співбесіди від 04.03.2013 року, друг брата позивача - ОСОБА_7 наприкінці березня 2010 року електронною поштою повідомив, що брата позивача ув'язнено за політичну діяльність, проте під час співбесіди 25.05.2012 року позивач зазначав, що брата заарештовано у 2011 році, а під час анкетування 04.05.2012 року позивач зазначив, що станом на липень 2010 року спілкувався по мобільному телефону з матір'ю та братом.

Суд також звертає увагу, що у заяві-анкеті від 04.05.2012 року позивач вказує, що від ОСОБА_8 (разом навчались у школі) була отримана інформація щодо ув'язнення брата, і позивач не обізнаний, звідки у нього така інформація, проте під час проведення співбесіди 25.05.2012 року позивач зазначив, що під час арешту брата ОСОБА_8 знаходився поряд, і під час затримання брата у 2011 році до нього застосовувалося фізичне насильство з боку представників влади.

Тобто кожен раз у поясненнях щодо арешту свого брата позивач наводить суперечливі дані.

В анкеті позивача від 04.05.2012 року зазначено, що в присутності співробітника міграційної служби Максименка А.В. іноземець декілька разів здійснив спробу зайти на власну електронну скриньку. Після невдалих спроб позивач заявив, що надати підтверджувальну інформацію щодо листування з друзями по Інтернету він не може, оскільки видаляв листи через те, що не полюбляє забруднювати електрону пошту.

Вищенаведені твердження позивача під час анкетування, співбесіди мають вочевидь суперечливий характер, що викликає у суду обґрунтовані сумніви в їх правдивості.

Зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою позивачем інформацією вказують лише на вигаданість легенди іноземця щодо переслідувань членів його родини.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

За інформацією з відкритих компетентних джерел, а саме - Веб - сайту - http://tyzhden.ua/News/61041 встановлено, що Президент Судану Омар аль - Башир і Південного Судану Салва Киїр 27 вересня 2012 року підписали ряд угод про безпеку й економічне співробітництво, а також з Веб - сайту - http://newsradio.com.ua/2013_05_29/u_Sudan-ne-bude-arabsko-vesni-pol-tik вбачається, що регіональний район Дарфур поділений на 5 провінцій, кожну очолює виходець з місцевого населення, там є місцеві уряди і парламенти, немає жодного високопоставленого чиновника в Дарфурі, який би не був з місцевих громадян, за безпеку там також відповідають місцеві, у федеральному уряді частка вихідців із Дарфура одна з найвагоміших.

Таким чином, Судан не знаходиться в стані громадянської війни, політична ситуація в країні стабілізується, конфлікт між Суданом та Південним Суданом, а також конфлікт у Дарфурі врегульовані.

Факт підписання перемир'я між урядом Судану та «Рухом за справедливість і рівність» також підтверджується наданою позивачем інформацією по країні походження від 11.02.2013 року на сайті: http://unmultimedia.org/radio/russian/archives/131554/.

Суд враховує решту наданої представником позивача інформації по країні походження, зокрема, Доповідь Amnesty International 2013 та Доповідь Amnesty International 2014/15 щодо Африки, щодо жорсткого обмеження права на свободу вираження поглядів, об'єднань та мирних зібрань, але при цьому бере до уваги факт відсутності переслідувань позивача особисто.

Суд не бере до уваги твердження представника позивача з посиланням на інформацію по країні походження про те, що позивач може стати жертвою переслідувань з причини перебування з кордоном та звернення за наданням притулку, оскільки позивач, перебуваючи в Єгипті, у 2011 році звернувся до Посольства Судану у м.Каїр та безперешкодно продовжив строк дії свого національного паспорту до 2013 року. Дана обставина свідчить про те, що позивач скористався захистом країни громадянської належності.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач з березня по листопад 2011 року перебував у Єгипті у місті Каїр, де працював водієм таксі.

Враховуючи, що про можливе переслідування з боку влади Судану позивач дізнався у 2010 році, повторно прибув в Україну в листопаді 2011 року, а за захистом в Україні позивач звернувся лише 04.05.2012 року, тобто він не подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, а зволікав з цим протягом тривалого часу.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не заслуговує на довіру щодо повідомленої ним інформації про переслідування за політичною ознакою, а тому позивач не відповідає критеріям статусу біженця.

Стосовно додаткової форми захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З урахуванням встановлених судом обставин та неправдоподібності тверджень заявника, суд не вбачає існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. А тому підстав для надання позивачу додаткового захисту також немає.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення №564-15 від 07.09.2015 року, якими позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обгрунтованим, а тому в позові ОСОБА_1 належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 86, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України №564-15 від 07.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_11 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя В.В. Андрухів

Суддя Н.В. Бжассо

Суддя О.М. Тарасишина