Справа № 826/23041/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Бистрик Г.М.

Земляної Г.В.

за участю секретаря Запорожченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Державної іпотечної установи до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання незаконним та скасування повідомлення, -

В С Т А Н О В И В:

Державна іпотечна установа звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. про визнання незаконним та скасування рішення у формі повідомлення від 24.09.2015 р. №8951, яке прийняте на підставі протоколу від 22.09.2015 р. №54.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення у формі повідомлення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. про нікчемність правочинів №8951 від 24.09.2015 р., прийнятого на підставі протоколу №54 від 22.09.2015 р.

На вказану постанову Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадиров В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2016 р. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача

Дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (далі - ПАТ "Дельта Банк") укладено договір банківського рахунку від 27.02.2013 р. №26/995-070, згідно якого позивач розмістив на своєму рахунку у ПАТ "Дельта Банк" 3 493 239 101,16 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань банку перед Державною іпотечною установою за вказаним договором було вчинено наступні правочини, а саме укладено:

- договір застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 р.;

- договір застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №34;

- договір застави майнових прав №Д-3/2015 від 04.02.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №36;

- договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-1.2/2014 від 04.09.2014 р.;

- договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В, за реєстровим №35;

- договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-3.1/2015 від 04.02.2015 р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. за реєстровим №37.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. №150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно якого з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадирова В.В. Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 03.08.2015 р. №147, строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» було продовжено по 02.10.2015 р.

На підставі протоколу від 22.09.2015 р. №54 засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом від 11.03.2015 р. №67, рішенням Уповноваженої особи Фонду вкладів гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Дельта Банк» Кадирова В.В., викладеним у формі повідомлення від 24.09.2015 р. №8951, Державній іпотечній установі повідомлено про нікчемність правочинів згідно п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме вищезазначених договорів щодо забезпечення виконання зобов'язань.

Досліджуючи правомірність повідомлення відповідача від 24.09.2015 р. №8951 про нікчемність правочинів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктами 3, 4 частини 2 статті 37 цього Закону встановлено, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: - продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; - повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Водночас, відповідно до ч. 2 та п. 1 ч. 4 ст. 38 вказаного Закону, протягом дії тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, визначено частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Як зазначав відповідач, з метою виконання вимог закону, провівши аналіз правочинів ПАТ «Дельта Банк» виявив, що договори по забезпеченню зобов'язання, які укладені між банком та позивачем, є нікчемними, з наступних підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону);

- банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» (п. 5 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону);

- банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (п. 7 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону).

Щодо посилання відповідача на п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується відповідачем, вказані договори були укладені між банком та позивачем з метою забезпечення виконання зобов'язань банку перед позивачем за договором від 27.02.2013 р. №26/995-070.

Особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобов'язань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Згідно ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Отже, укладення таких правочинів в забезпечення виконання різних видів зобов'язань, в тому числі за договором банківського рахунку, є правом сторін та має договірний характер.

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що банк безоплатно відмовився від власних майнових вимог є необгрунтованим, оскільки уклавши зазначені договори застави та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами), банк гарантував свої зобов'язання за договором банківського рахунку від 27.02.2013 р. №26/995-070, що не суперечить чинному законодавству, тому не свідчить про нікчемність правочинів.

Щодо посилання відповідача на п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», колегія суддів зазначає наступне.

На думку відповідача, зазначені договори застави, укладені між банком та позивачем не визначають строків виконання зобов'язань, у зв'язку з чим банк є таким, що прийняв на себе зобов'язання щодо виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», тому договори є нікчемними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Частиною 1 статті 1075 цього Кодексу передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Згідно п. 3.3.1 договору банківського рахунку від 27.02.2013 р. №26/995-070 Банк зобов'язується своєчасно здійснювати розрахункові операції Клієнта згідно з вимогами чинного законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України.

Строки проведення переказу, тобто руху певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі, передбачені статтею 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".

Отже, договори застави, укладені на забезпечення договору банківського рахунку можуть не містити в собі такої умови, як строк виконання основного зобов'язання, оскільки строк виконання зобов'язань за договором банківського рахунку визначається нормами чинного законодавства і може неодноразово наставати протягом строку дії договору банківського рахунку. Тому є обґрунтованим посилання позивача на те, що він не міг передбачити скільки і коли буде доручати банку здійснювати переказів коштів зі свого рахунку.

При цьому, згідно п. 7.1 договору банківського рахунку від 27.02.2013 р. №26/995-070, цей договір діє протягом одного року та у випадку відсутності заяви про розірвання цього договору, термін дії цього договору вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на таких самих умовах, якщо сторони не передбачать іншого. Цей пункт кореспондує з умовами пункту 6.1 договору застави, яким передбачено такі ж самі строки дії договорів застави.

Окремо слід зауважити, що положення Закону України "Про заставу" не встановлюють недійсність (нікчемність) договорів застави, укладених без зазначення строку виконання зобов'язань, тому посилання відповідача на п. 5 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованими.

Щодо посилань відповідача на п. 7 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону, а саме те, що банк уклав договори, умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідачем не було надано суду жодних доказів, які свідчать про те, що умови спірних договорів передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. А також, які свідчать про те, що внаслідок укладення таких договорів забезпечення банк став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало повністю або частково неможливим.

Саме по собі укладення таких договорів не свідчить про надання переваг окремому кредитору, оскільки укладення таких договорів передбачене нормами Цивільного кодексу України та є правом сторін цивільних правовідносин. Вкладом, розміщеним на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайний, може вважатися лише вклад, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень уповноважених осіб банку тощо, тобто такі умови не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку (відсутності доказів) такі умови договору не можна вважати індивідуальними.

Також окремо слід звернути увагу на те, що згідно наданих відповідачем копій постанов Національного банку України від 26.02.2014 р. №102/БТ та від 12.06.2014 р. №348/БТ для здійснення контролю за використанням кредиту, що наданий Національним банком України для ПАТ "Дельта Банк", з метою збереження ліквідності передбачено право Національного банку України призначити представника та зобов'язано банк у разі призначення представника Національним банком України здійснювати операції щодо зміни та реалізації заставленого майна за наданими кредитами за сумами, що перевищують 10 000,00 грн. (в еквіваленті), лише за попереднього погодження з представником Національного банку України.

Колегія суддів зазначає, що у додатку до постанови Національного банку України від 26.02.2014 р. №102/БТ, якою внесено зміни до постанови від 12.06.2014 р. №348/БТ визначено перелік зобов'язань ПАТ "Дельта Банк" щодо здійснення операцій у разі призначення представника Національного банку України.

Згідно постанови Національного банку України від 11.09.2014 р. ПАТ "Дельта Банк" призначено куратора, однак доказів вручення такої постанови банку суду не надано. Разом з тим, серед вказаних у додатку операцій немає таких, що відповідають ознакам угод, які були укладені між позивачем та банком і були визнані відповідачем нікчемними. В період дії вказаних постанов ПАТ "Дельта Банк" не надавало позивачу кредит із заставленням майна, а заставлене банком майно забезпечує виконання ним зобов'язань за вказаним договором рахунку.

Щодо посилань відповідача на те, що договори застави від 04.02.2015 р. укладені у період, коли банк було віднесено до категорії проблемних на підставі постанови Національного банку України від 30.10.2014 р. №692/БТ, якою введено для ПАТ "Дельта Банк" ряд обмежень, зокрема щодо заборони банку передавати в забезпечення третім особам майно та активи без погодження з куратором банку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Згідно п. 3.4 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління

Національного банку України від 17.08.2012 р. №346 (далі - Положення) національний банк надсилає рішення про застосування заходу впливу банку згідно з установленими Національним банком вимогами щодо пересилання документів з грифом конфіденційності рекомендованим листом з повідомленням про вручення, за винятком випадків, передбачених цим Положенням.

Національний банк інформує Фонд гарантування про застосовані до банку заходи впливу в порядку, визначеному договором про співпрацю між Фондом гарантування та Національним банком.

Відповідно до п. 7 цього Положення рішення про обмеження, зупинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій приймає Правління Національного банку, Комісія Національного банку або Комісія Національного банку при територіальному управлінні.

Обсяг (перелік) обмежень щодо здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій визначається Національним банком.

Національний банк не пізніше наступного робочого дня з дня прийняття (отримання територіальним управлінням Національного банку рішення Комісії Національного банку) рішення про обмеження, зупинення чи припинення окремих видів операцій банку забезпечує отримання банком цього рішення під підпис його уповноваженого представника на другому примірнику супровідного листа із зазначенням дати та часу отримання (далі - момент отримання).

Якщо банк відмовився отримати рішення Національного банку, то на другому примірнику супровідного листа робиться відповідна відмітка про це із зазначенням дати та часу, що в такому випадку вважається моментом отримання банком рішення, а рішення Національного банку надсилається банку згідно з порядком, установленим пунктом 3.4 глави 3 розділу I цього Положення.

Банк з моменту отримання рішення Національного банку про зупинення окремих видів здійснюваних банком операцій та на визначений у цьому рішенні строк (або до визначеного терміну) утрачає право одночасно на здійснення таких операцій у визначеній рішенням частині (щодо виду здійснюваних операцій та/або кола клієнтів) та продовження строку діючих договорів (укладання нових договорів) щодо проведення операцій, які зупинені.

Банк з моменту отримання рішення Національного банку про припинення здійснення окремого виду операцій утрачає право на їх здійснення. Отримання банком рішення Національного банку про припинення окремого виду здійснюваних банком операцій є підставою для ініціювання розірвання банком з клієнтами відповідних договорів на здійснення цих операцій.

Колегія суддів зазначає, що суду не надано жодних доказів про те, що на момент укладення договорів застави від 04.02.2015 р. ПАТ "Дельта Банк" було вручено у вище встановленому порядку постанову Національного банку України від 30.10.2014 р. №692/БТ. Зважаючи на те, що така постанова містить банківську таємницю та не була офіційно оприлюднена, існування такої постанови та наявність обмежень могло бути взагалі невідоме банку. За таких обставин не має підстав для висновку про те, що така постанова була обов'язкова для банку, а укладені договори від 04.02.2015 р. є нікчемними, оскільки вищезазначені норми прямо пов'язують втрату права банку на здійснення окремих операцій з моментом отримання відповідного рішення Національного банку України.

Посилання відповідача на те, що серед активів, майнові права за якими передавались позивачу згідно договору застави майнових прав від 02.02.2015 р. №Д-3/2015, міститься кредитний договір та кредитні кошти які надавалися фізичній особі в іноземній валюті та забезпечені іпотекою (житловий фонд), є необґрунтованими з наступних підстав.

Як вбачається з додатку №1 до договору застави майнових прав від 02.02.2015 р. №Д-3/2015 заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права, серед яких, зокрема за кредитним договором, укладеним між заставодавцем та фізичною особою - ОСОБА_5 від 30.07.2008 р. №0, предметом якої є кошти в іноземній валюті, забезпечені договором іпотеки від 30.07.2008 р. №91281, предметом якого є житловий будинок.

Згідно пп. 1 п. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

Відповідно до пп. 3 п. 1 цього Закону кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

З наведених положень Закону вбачається, що договір застави майнових прав від 02.02.2015 р. №Д-3/2015 в частині щодо уступлення майнових вимог до ОСОБА_5 може набувати ознак нікчемності за певних умов, а саме, якщо предметом договору іпотеки є нерухоме житлове майно, яке використовується як місце постійного проживання позичальника та якщо площа такого майна (будинку) не перевищує 250 кв. метрів.

Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідачем не надано судового рішення в порядку ст. 234 Цивільного кодексу України щодо фіктивності правочину у вказаній частині між позивачем та банком, тому висновок відповідача про нікчемність правочину в такій частині є необгрунтованим. Крім того, встановлення нікчемності правочину у встановленому законодавством порядку в цій частині не призводить до нікчемності договору в цілому, тобто в іншій його частині.

При цьому, ні з протоколу від 22.09.2015 р. №54, ні з повідомлення від 24.09.2015 р. №8951, що за своєю суттю є однією з форм рішення відповідача, не вбачається, що підставою для висновку про нікчемність договору стали положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" в частині правовідносин з ОСОБА_6

Лист Головного управління Національної поліції у м. Києві від 19.11.2015 р. №12/2-218 про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за фактом вчинення ПАТ "Дельта Банк" фіктивних правочинів не встановлює нікчемності договорів, а лише свідчить про здійснення певних кримінально-процесуальних дій в рамках досудового розслідування. Судове рішення у кримінальній справі, яке набрало законної сили та встановлювало б факт вчинення ПАТ "Дельта Банк" фіктивних правочинів з позивачем, суду не надано.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, оскільки відповідачем не обґрунтовано наявності підстав нікчемності правочинів встановлених законом, зокрема згідно п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (згідно рішення), - рішення відповідача у формі повідомлення від 24.09.2015 р. №8951, яке прийняте на підставі протоколу від 22.09.2015 р. №54 є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, які впливають на правильність вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову, а тому апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. необхідно залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року - без змін, оскільки вона ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Бистрик Г.В.

Земляна Г.В.

Повний текст ухвали складено 23.02.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Бистрик Г.М.

Земляна Г.В.