Справа № 826/12939/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши адміністративну справу та додані до неї матеріали в письмовому провадженні

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрпрофторг»

до

Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві.

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрпрофторг» (далі – позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління головного управління Державної фіскальної служби у м.Києві (далі – відповідач).

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене податковим органом із порушенням чинного законодавства України, ґрунтується на неправильному застосуванні норм податкового законодавства, а тому, підлягає скасуванню. При цьому позивач посилається на правомірність формування податкового кредиту.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, через канцелярію суду надав суду письмові заперечення, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях, аналогічні доводам та висновкам, викладеним в акті перевірки.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва суд встановив наступне.

На підставі наказу від 13.01.15 №25 та направлення від 15.01.15 №30/26-54-22-02, згідно зі ст.20, п.п.78.1.1 п.78.1 ст. 78, п.82.2 ст.82 Податкового Кодексу України відповідачем проведено позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОФТОРГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства взаємовідносинах з ТОВ «СИЛЬВЕР-СВ» та з ТОВ «ВІТАЛЕКС» за період з 01.07.14 по 31.07.14., за результатами якої 23.01.2015р. складено акт « 57/26-54-22-02/34891912 (далі – акт перевірки).

Актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.6 ст.198, ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 128 396,00 грн.

Прийняття зазначеного рішення мотивовано наступними обставинами, встановленими актом перевірки.

В акті перевірки зазначено, що між позивачем та ТОВ «ВІТАЛЕКС» відбувалися господарські відносини, які полягали в тому, що на підставі рахунку - фактури від 14.07.2014 №3/187 ТОВ «УКРПРОФТОРГ» виступало покупцем цегли червоної, марки МІ00. ТОВ «ВІТАЛЕКС» на користь ТОВ «УКРПРОФТОРГ» виписано видаткові накладні та податкові накладні на суму 20 370,00 гри., в т.ч. ПДВ в сумі 3395,00 гривень. В акті перевірки зазначено, що в ході перевірки інших документів щодо взаємовідносин ТОВ «УКРПРОФТОРГ» з ТОВ «ВІТАЛЕКС», крім рахунку фактури видаткової та податкової накладної, надано не було.

Акт перевірки містить визначення, що товарно-транспортних накладних, які б підтверджували транспортування товарів від ТОВ «ВІТАЛЕКС» до ТОВ «УКРПРОФТОРГ» до перевірки не надано. ТОВ «ВІТАЛЕКС» має стан « 12» припинено, але не знято з обліку. Свідоцтво платника ПДВ ТОВ «ВІТАЛЕКС» анульоване 15.07.14, причина анулювання: до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням. Звітність ТОВ «ВІТАЛЕКС» за липень 2014року не визнано як податкову. З огляду на викладене відповідач дійшов висновків, що оскільки ТОВ «ВІТАЛЕКС» за податковою адресою не знаходиться, то податкові накладні, виписані останнім, складені з порушенням статті 201 Податкового кодексу України.

Акт перевірки містить посилання на те, що позивачем було надано до перевірки акти наданих послуг, у відповідності до яких було прийнято від контрагента послуги, визначені як «організація доставки вантажними автомобілями».

З посиланням на те, що товарно - транспортних накладних, які б підтверджували надання ТОВ «Сильвер-СВ» вищезазначених послуг до перевірки не надано, розрахунки з постачальником ТОВ «СИЛЬВЕР-СВ» не здійснювались, відповідачем отримано від ДПІ У Печерському р-ні ГУ Міндоходів у м.Киеві щодо ТОВ «СИЛЬВЕР-СВ» інформацію про те, що станом на дату складання довідки місцезнаходження контрагента позивача не встановлено, а тому відповідач дійшов висновків про штучне формування позивачем податкового кредиту.

Суд з зазначеними висновками погоджується, виходячи з такого.

Так, згідно з наданим суду договором №13/08-14 від 1 липня 2014 року позивач виступив в ролі замовника послуг з організації перевезень вантажів, зокрема: організації логістичної роботи в сфері надання послуг з перевезень, реалізації маркетингової стратегії і тарифної політики, надання транспортно – експедиційних послуг при перевезенні вантажів, організації інформаційного супроводу перевезень.

Відповідно до наданих суду актів приймання – здачі виконаних робіт позивачем було отримано зазначених послуг на суму 750 000грн. протягом липня 2014 року. Натомість ні скарги позивача, подані в порядку адміністративного оскарження, ні позовна заява, подана до суду, ні додаткові документи не містять жодного пояснення щодо того, які саме послуги позивачу було надано, та яким чином ці послуги було використано позивачем при здійсненні господарської діяльності.

Так само не містять матеріали справи жодних доказів реальності операції з придбання цегли, зокрема, відомостей про місця зберігання товару, засоби доставки та розвантаження, шляхи його реалізації чи використання.

Не містять матеріали справи також жодних доказів та пояснень відносно конкретизації напрямку використання нібито наданих послуг, персоніфікації осіб, якими виконувались роботи, дати, часу та місця їх виконання, засобу комунікації з контрагентами, перевірки повноважень посадових осіб, тощо.

Суд вважає, що за таких обставин, особи, що представляють контрагентів під час укладання та виконання угод, об’єктивно не можуть залишитися невідомими позивачу, у випадку реального вчинення господарських операцій.

З огляду на вищезазначене суд критично ставиться до тверджень позивача про надання йому послуг та використання послуг у власній господарській діяльності.

Відповідно до приписів пункту 14.1.36 статті 14.1 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Суд доходить висновків, що з урахуванням вищезазначених правових норм Податкового кодексу та Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, господарську діяльність особи слід вважати сукупністю господарських операцій цієї особи.

Також суд вважає, що пунктом 14.1.36 статті 14.1 Податкового кодексу України встановлено такий критерій господарської діяльності, як направлення діяльності на отримання доходу.

Згідно з п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, витрати-сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються, серед іншого, згідно з п. 138.10.3 цієї статті.

Згідно з пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включається, серед іншого, витрати на збут, які включають витрати, пов’язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, зокрема витрат на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Натомість позивачем не надано жодних доказів щодо наявності прямого або опосередкованого зв’язку витрат позивача з одержанням прибутку, або намаганням його одержати.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.1 ст. 201 ПК визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, яка, як встановлено п. 201.10 цієї ж статті є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно із частини другої ст. 3 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством та на даних якого ґрунтується, зокрема, податкова звітність.

Частиною першою ст. 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Частиною 2 визначено перелік обов'язкових реквізитів первинних документів: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень випливає, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку.

При цьому як відомості, що містяться у податкових накладних, так і дані первинних документів, що складаються при здійсненні господарської операції та подаються платником до контролюючого органу, мають відповідати установленим вимогам та містить достовірну інформацію про обставини, з якими законодавство пов'язує реалізацію права платника на податкову вигоду.

Відмова в отриманні податкової вигоди за наявності у документах платника недостовірних та суперечливих відомостей є податковим ризиком. У цілях підтвердження обґрунтованості заявлених податкових вигод має бути встановлений їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність первинних документів, у тому числі й відносно учасників та умов господарських операцій.

Слід також зазначити, що обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість витрат (у тому числі і по сплаті ПДВ) первинними документами покладається на платника, позаяк саме він виступає суб'єктом, що використовує включену постачальником до ціни товару суму ПДВ при обчисленні суми податку, яка підлягає перерахуванню до бюджету, а також зменшує об'єкт оподаткування податку на прибуток за фактом понесення витрат.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 27 березня 2012 року по справі №21-737во10 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 24068062) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; - відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; - облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; - здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; - відсутність первинних документів обліку.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Керуючись положеннями ст.ст. 2, 17, 71, 86, 158-163, 167, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Стягнути з ТОВ «Укрпрофторг» решту суми судового збору у розмірі 2 889,80 грн. до Державного бюджету України.

3. Стягнення решти суми судового збору доручити ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук