Справа № 822/95/16
Суддя: Данилюк У.Т.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/95/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіДанилюк У.Т.
при секретаріГорячій Д.Л.
за участі:представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

25 січня 2016 р. позивач звернувся в суд з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення №4 від 15.01.2016 р. про примусове повернення до Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1), зобов'язання покинути територію України до 14.02.2016 р. та заборону в'їзду на територію України громадянину Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) терміном на 3 роки до 15.01.2019 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про те, що 15.01.2016 посадовою особою відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення, за змістом якого Їлмаз Мухіттін порушив правила перебування іноземців на території України, а саме ухилився від виїзду за межі території України після закінчення терміну законного перебування (25.12.2015). Одразу після складання протоколу ним було сплачено визначений штраф в розмірі 850 грн.

Одночасно відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення його за межі території України, як громадянина Республіки Туреччина, та заборону в'їжджати на територію України строком на 3 роки, до 15 січня 2019 р.

Вважає таке рішення в частині заборони в'їзду на територію України строком на 3 роки неправомірним, оскільки воно може бути прийнятим виключно з підстав, які передбачені ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Однак в оскаржуваному рішенні відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони його в'їзду в Україну строком на 3 роки.

Також вказує, що з початку 2014 р. перебуває у фактичних шлюбних відносинах із громадянкою України ОСОБА_2., з якою 23.01.2016 зареєстровано шлюб.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила скасувати оскаржуване рішення повністю. Додатково зазначила, що відповідач не міг покинути територію України в зв'язку з вагітністю дружини (громадянки України), якій була необхідна підтримка, що свідчить про поважність такої причини.

Вказала, що до органів міграційної служби для надання тимчасової посвідки на проживання за сімейними обставинами позивач не звертався.

Представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Відмітила, що відповідачем неодноразово порушуються правила перебування на території України, а шлюб був ним укладений із громадянкою України після прийняття оскаржуваного рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців згідно Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки, тому застосування такої заборони є правомірною. Детально позиція відповідача викладена у наданих представником письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи наступне.

15.01.2016 р. під час проведення профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері на території речового ринку м.Хмельницького було виявлено громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який повинен був покинути територію України не пізніше ніж 25.12.2015 р.

За вказане порушення ОСОБА_1 було притягнуто 15.01.2016 р. до адміністративної відповідальності відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП та накладено штраф в розмірі 850 грн. ( постанова про накладення адміністративного стягнення №МХМ 021506 від 15.01.2016 р.), який ним було того ж дня сплачено.

Крім того, 15.01.2016 р. головним спеціалістом відділу у справах іноземців, ОБГ та протидії нелегальній міграції Управління ДМС України у Хмельницькій області було прийнято рішення №4 про примусове повернення з України громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1), згідно якого вирішено:

1. Примусово повернути за межі України громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1;

2. Зобов'язати громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) покинути територію України до 14.02.2016 р.;

3. Заборонити подальший в'їзд на територію України громадянину Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) терміном на 3 роки до 15.01.2019 р.

Також судом встановлено, що 23.01.2016 р. між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2. було укладено шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд звертає увагу на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначений Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року №3773-VI (далі - Закон №3773-VI).

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону №3773-VI строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Право на перебування на території України позивач мав до 25.12.2015 року, тобто після цієї дати він на території України перебуває незаконно.

Відповідно до ст. 17 Закону №3773-VI іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Однак будь-яких звернень позивачем до органу міграційної служби з проханням про продовження строку перебування на території України не подавалось.

Отже, відповідач не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилився від виїзду з території України, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 9 Закону №3773-VI.

Згідно ч.1 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Таким чином, оскаржуване рішення в частині примусового повернення за межі України та зобов'язання громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) покинути територію України є правомірним та таким, що прийняте у відповідності до чинного законодавства.

Стосовно оцінки оскаржуваного рішення в частині заборони подальшого в'їзду в Україну, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 26 Закону №3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Тобто, згідно наведеної норми процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та таке рішення може бути прийнято відповідним органом лише за наявності підстав, визначених Законом №3773-VI.

Аналогічна позиція зазначена у п. 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25.06.2009 р. "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (із подальшими змінами і доповненнями).

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст.13 Закону №3773-VI.

Так, відповідно до зазначеної норми Закону, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

В рішенні відповідача від 15 січня 2016 року про примусове повернення з України не зазначено жодної підстави, якою він керувався при прийнятті рішення про заборону в'їзду в Україну.

Суд звертає увагу на те, що постановою від 15 січня 2016 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 грн., який був сплачений ним того ж дня.

Отже, підстави для прийняття рішення для заборони в'їзду позивача у відповідності до абзацу 6 ч.1 ст.13 Закону №3773-VI відсутні.

Інших підстав, визначених ст.13 Закону №3773-VI, для прийняття рішення про заборону в'їзду позивачу на територію України на 3 (три) роки під час судового розгляду справи не встановлено.

Отже, позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність підстав для застосування до позивача заборони в'їзду в Україну, визначених ст. 13 Закону №3773-VI, суд вважає, що відповідачем було протиправно прийнято оскаржуване рішення в частині заборони позивачу в'їзду в Україну, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1,3 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

При поданні позовної заяви позивач сплатив судовий збір в розмірі 551,20 грн. В зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог на користь громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 слід присудити 183,73 грн. судових витрат.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №4 від 15.01.2016 р. про примусове повернення з України громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) в частині заборони подальшого в'їзду на територію України громадянину Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) терміном на 3 роки до 15.01.2019 року.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь громадянина Республіки Туреччини ОСОБА_1 (ОСОБА_1) судовий збір в розмірі 183 (сто вісімдесят три) грн. 73 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23 лютого 2016 року

Суддя/підпис/У.Т. Данилюк
"Згідно з оригіналом" Суддя У.Т. Данилюк