Справа № 802/2761/14-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2016 р. м. Київ К/800/4493/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді Шведа Е.Ю.,

суддів Горбатюка С.А.,

Мороз Л.Л.,

секретар судового засідання Скавуляк Т.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

представника Генеральної прокуратури України Кузнецової Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою Прокуратури Вінницької області

на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року

у справі № 802/2761/14-а

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області

про зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, в якому просив визнати незаконною та скасувати відмову Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 16 червня 2014 року № 32-2-0.3-5368/2-14; зобов'язати Головне управління Держземагенства у Вінницькій області надати в місячний термін дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13 серпня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, позов задоволено частково:

- визнано незаконною та скасовано відмову Головного управління Держземагенства у Вінницькій області № 31-2-0.3-5368/2-14 від 16 червня 2014 року;

- зобов'язано Головне управління Держземагенства у Вінницькій області прийняти рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га, що знаходиться на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області за межами населеного пункту Степанівка для ведення особистого селянського господарства, відповідно до ст. 118 ЗК України. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій зазначає про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування судами обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору, та просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції. Доводи касаційної скарги мотивовані тим, що відповідача зобов'язано надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться в користуванні іншої особи відповідно до договору оренди землі. Також вказує, що відповідача зобов'язано прийняти рішення про надання дозволу, що є втручанням у внутрішню компетенцію органу державної влади, а також те, що до участі в розгляді справи не залучено особу, якій належить спірна земельна ділянка.

В запереченнях, що надійшли на адресу суду, позивач вважає касаційну скаргу необґрунтованою, тому просить залишити її без задоволення, рішення судів - без змін.

В судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу, просив суд задовольнити її з підстав, викладених в ній, позивач заперечив проти касаційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, їх представників, що з'явились, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Судами встановлено, що 17 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку технічної документації землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га на території Степанівської сільської ради Теплицького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

У відповідь на вказане клопотання позивача Головне управління Держземагенства у Вінницькій області листом № 31-2-0.3-5368/2-14 від 16 червня 2014 року повідомило, що земельна ділянка, вказана позивачем у графічних матеріалах, є складовою частиною земельної ділянки з кадастровим номером :08:000:0012, яка в свою чергу перебуває в оренді КП «Розвиток» та вживаються заходи щодо поновлення договору оренди землі. Разом із тим, позивачу запропоновано надати згоду КП «Розвиток» на вилучення з його користування земельної ділянки площею 2 га.

Крім того, судами встановлено, що КП «Розвиток» 04 березня 2014 року звернулось до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотанням про поновлення договору оренди землі на території Степанівської сільської ради із земель резерву сільськогосподарського призначення укладеного 08 листопада 2006 року між Теплицькою РДА та КП «Розвиток», зареєстрований 26 лютого 2007 року № 04 шляхом укладання додаткової угоди.

На підставі клопотання КП «Розвиток» та доданих до нього документів, Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області прийнято наказ від 13 серпня 2014 року № 2-2324/15-14-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі».

Отже, непогоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом про скасування відмови та зобов'язання вчинити певні дії.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивача з клопотанням та надання йому відповіді, земельна ділянка на яку претендував позивач, перебувала в оренді КП «Розвиток», з огляду на що останній мав переважне право на земельну ділянку, а тому дії відповідача правомірні та відповідають вимогам чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, виходив з протилежного, а саме з того, що на момент подання позивачем клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у відповідача не було підстав для відмови у наданні вказаного дозволу, оскільки КП «Розвиток» на момент подачі клопотання не було землекористувачем спірної земельної ділянки, так як термін дії договору оренди останньої закінчився.

Суд касаційної інстанції вважає такий висновок суду апеляційної інстанції передчасними з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання надання земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства регулюється, зокрема, ЗК України.

П. б) ч. 1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Зі змісту наведених норм вбачається, що підставою відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким центральним орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин є Державне агентство земельних ресурсів України відповідно до Положення про нього, що затверджене указом Президента України від 8 квітня 2011 року N 445/2011.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що станом на момент подачі клопотання позивачем про надання дозволу на розробку проекту землеустрою КП «Розвиток» не було землекористувачем спірної земельної ділянки, так як термін дії договору оренди останньої закінчився. Однак, такий висновок суду зроблено без належного обґрунтування та дослідження доказів, що підтверджують такі обставини.

Разом з тим, в матеріалах справи є копія договору оренди землі від 08 листопада 2006 року, відповідно до якого в оренду КП «Розвиток» передається земельна ділянка загальною площею 7,68 га, та копія розпорядження Теплицької районної державної адміністрації Вінницької області «Про поновлення дії договору оренди землі на території Степанівської сільської ради комунальному підприємству «Розвиток» від 20 березня 2012 року № 189, згідно з яким останньому надано дозвіл на поновлення дії договору оренди землі № 24 від 08 листопада 2006 року.

Зазначеним обставинам суд апеляційної інстанції оцінки не дав та не звернув увагу на наявність вказаних документів в матеріалах справи.

Також залишилась поза увагою суду та обставина, що з відповідним клопотанням позивач звернувся до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області 17 квітня 2014 року, в той час як КП «Розвиток» звернулось з клопотанням про поновлення строку дії договору оренди землі 04 березня 2014 року, тобто раніше, ніж позивач.

Встановлення вказаних обставин має значення для правильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права, допущені судом апеляційної інстанції, унеможливлюють постановлення законного та обґрунтованого рішення в даній справі, оскільки без їх виправлення неможливо повно, всебічно та об'єктивно дати оцінку спірному рішенню, діям відповідача.

Суд касаційної інстанції не має повноважень виправити допущені судом порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до цього суду на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають значення для справи, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Прокуратури Вінницької області задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: