Справа № 2-а-1827/09/0770
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2016 рокум. Ужгород№ 2-а-1827/09/0770

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представник відповідача 1 - Валько Я.Г.

представник відповідача 2 - Тягур І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області, з урахуванням зміни позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача включити у податковий кредит суму коштів сплачену позивачем на користь навчального закладу в сумі 3600 грн.; направити необхідний висновок до органів Держказначейства з метою повернення суми податку з доходів фізичних осіб згідно розрахунку в кількості 312,07 грн.; відшкодувати позивачу моральну шкоду заподіяну неправомірними діяннями працівників відповідача в сумі 3000,00 грн.

Свої позовні вимоги, позивач мотивує тим, що в березні місяці 2007 року у відповідності до вимог п.5.3 статті 5 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" позивачем, батьком студента ОСОБА_3, було подано відповідачу податкову декларацію з метою скористатися правом на податковий кредит по податку з доходів фізичних осіб при оплаті навчання за свою дитину у 2006 році. У відповідності з п.5.3.3 ст. 5. вищевказаного Закону правом податкового кредиту можуть скористатися, сама особа, що навчається або інший член сім'ї першого ступеня споріднення за їх вибором. Але відповідач, порушуючи його права визначені Законом, відмовив відшкодувати податковий кредит, мотивуючи це тим, що син на протязі декількох місяців 2006 року працював і тому тільки він може скористатися правом на податковий кредит. У той же час з довідки про доходи мого сина ОСОБА_3 видно, що сам він не зміг би оплатити навчання, так як сума отриманого ним доходу складає всього 2395 грн., а плата за навчання 3600 грн. Вважає дані вимоги відповідача не законними. Адже у договорі укладеному між навчальним закладом (Львівським національним медичним університетом ім. Д.Галицького) і позивачем, батьком студента, вказано що платником за навчання є позивач. Всі квитанції про сплату за навчання виписані на позивача, є платником за навчання і платником податку є позивач, отже і правом на податковий кредит користується він. Постійні відвідування відповідача і доказування своїх законних інтересів і прав, призводять до душевних страждань та погіршення здоров'я.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили суд даний адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області в судовому засіданні позов не визнала і просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропущеним ним строку позовної давності та мотивів викладених у запереченні на даний адміністративний позов.

Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області позов не визнав також і просив суд відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у запереченні, зокрема посилаючись на те, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність відповідача 2, так як спірні правовідносини виникли між позивачем та Ужгородською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Закарпатській області .

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Так, як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи в березні 2007 року позивач подав податковому органу податкову декларацію з метою скористатися правом на податковий кредит по податку з доходів фізичних осіб при оплаті навчання у 2006 році за свою дитину, сина студента ОСОБА_3, копія якої наявна в матеріалах даної адміністративної справи.

Податковим органом при перевірці поданої позивачем декларації та інших документів, зокрема, відомостей про отриману заробітну плату сина позивача у 2007 році було встановлено, що відповідно до розрахунку ф. 1ДФ, поданого до інспекції Аптекою № 2 м. Ужгород, син позивача у 2006 році отримував дохід у вигляді заробітної плати в розмірі 2746,00 грн. та з нього утриманий податок з доходів фізичних осіб в сумі 350,98 грн., у зв'язку з чим відмовлено у відшкодуванні податкового кредиту, оскільки ОСОБА_3 є платником податку з доходів фізичних осіб і саме він повинен був особисто звернутися за податковим кредитом шляхом подання у 2007 році до податкового органу декларації та інших документів на підтвердження права на податковий кредит, а не члени сім'ї першого ступеня споріднення (в тому числі батько).

Відповідно до пункту 1.16 статті 1 Закону України від 22.05.2003 №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» податковий кредит - сума (вартість) витрат, понесених платником податку - резидентом у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у резидентів - фізичних або юридичних осіб протягом звітного року (крім витрат на сплату податку на додану вартість та акцизного збору), на суму яких дозволяється зменшення суми його загального річного оподатковуваного доходу, одержаного за наслідками такого звітного року, у випадках, визначених цим Законом.

Платниками податку, згідно пункту 2.1 статті 2 цього Закону, зокрема, є резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи.

Загальний річний оподатковуваний дохід складається з суми загальних місячних оподатковуваних доходів звітного року, а також іноземних доходів, одержаних протягом такого звітного року (пункт 4.1 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб»).

При цьому, підпунктом 5.4.2 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» встановлено обмеження щодо неперевищення сум нарахованого платником податку податкового кредиту понад суму загального оподатковуваного доходу платника податку, одержаного протягом звітного року як заробітна плата.

Заробітна плата, згідно приписів статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», це доходи, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати або інші виплати та винагороди, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Приписами пункту 5.3 статті 5 вказаного Закону визначено перелік витрат, дозволених до включення до складу податкового кредиту, до яких в силу вимог підпункту 5.3.3 належать суми коштів, сплачених платником податку на користь закладів освіти для компенсації вартості середньої професійної або вищої форми навчання такого платника податку, іншого члена його сім'ї першого ступеня споріднення, але не більше суми, визначеної у підпункті 6.5.1 пункту 6.5 статті 6 цього Закону, у розрахунку за кожний повний або неповний місяць навчання протягом звітного податкового року.

Аналогічні положення містяться в Інструкції про податковий кредит, затвердженій наказом Державної податкової адміністрації №442 від 22.09.2003 та зареєстрованій в Міністерстві юстиції України від 01.10.2003 №879/8200.

Зокрема, пунктом 3.3 названої Інструкції встановлено, що підставою для включення платником податку до податкового кредиту сум коштів, сплачених за навчання, є наявність у нього відповідних документів, що підтверджують сплату ним цих сум, наприклад таких, як платіжне доручення на безготівкове перерахування коштів; або квитанція банку чи відділення зв'язку; або довідка працедавця, який за дорученням платника податку здійснював перерахування сум коштів із одержуваного ним доходу на його навчання або навчання інших членів його сім'ї першого ступеня споріднення до навчальних закладів.

З огляду на зміст наведених норм випливає беззаперечний висновок, що важливим для правильного вирішення даної справи по суті є з'ясування того, чи поставлено вимогами Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» право особи на податковий кредит у залежність від того чи мала ця особа чи член її сім'ї першої ступені споріднення дохід чи ні, а також встановлення обставин щодо особи, якою фактично були понесені витрати на навчання, і яка відповідно є платником податку, що має право включення до складу податкового кредиту цих витрат.

Так, згідно пп. 5.2.1 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.2003 р. № 889-IV до складу податкового кредиту включаються фактично понесені витрати, підтверджені платником податків документально, а саме: фіскальним чи товарним чеком, касовим ордером, товарною накладною, іншими розрахунковими документами чи договором, які ідентифікують продавця товарів (робіт, послуг) і визначають суму таких витрат. Отже, якщо фізична особа оплачує витрати, за якими вона претендує на податковий кредит, зі свого поточного рахунку, то документом, що підтверджує оплату, буде один із вищезазначених документів.

Враховуючи, що позивач за даним адміністративним позовом оплату за навчання свого сина проводив з власних коштів та які підтверджені платником податків документально, а саме копіями квитанцій та оригіналами таких, які були оглянуті судом в судовому засіданні про оплату за навчання та платіжними дорученями, то суд приходить до переконливого висновку, що позивач має право на включення до складу податкового кредиту цих витрат.

Щодо поважності причини пропуску звернення до суду, то суд зазначає, що такий позивачу згідно ухвали Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.02.2016 року судом було поновлено.

З приводу заподіяння моральної шкоди, позивач в позовній заяві зазначив, що неодноразові звернення та доказування своїх законних прав та інтересів призвело до душевних страждань і все це істотно вплинуло на його, і без того підірване здоров'я, зумовило погіршення самопочуття. Для оперативного вирішення питань відновлення прав йому доводиться вживати додаткові заходи правового захисту - консультування, звернення до суду.

Однак, в ході розгляду справи позивачем та представником позивача не було надано суду будь-яких доказів в підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань позивач виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 3000 гривень, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Стаття 23 Цивільного кодексу України передбачає відшкодування моральної шкоди та в чому вона полягає.

Крім того, позивачем не доведено причинно - наслідковий зв'язок між діями відповідача та його моральними стражданнями і погіршенням стану здоров`я. Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи зі змісту наведеної норми, саме на суб'єктів владних повановжень покладається обов'язок надати достатні докази на обґрунтування зроблених ним висновків чи прийнятих ним рішень.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем, не доведено у відповідності до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України висновків, зроблених під час відмови щодо повернення позивачу суми податку з доходів фізичних осіб в сумі 312,07 грн., а вимоги позивача частково знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а відтак позов підлягає до задоволення частково.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 11, 69-72, 86, 94, ст. 122, ст. 159-163, ст. 167, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області про зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Ужгородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Закарпатській області прийняти рішення про надання висновку та направлення такого до Головного управління Державної казначейської служби України у Закарпатській області для повернення ОСОБА_2 суми податку з доходів фізичних осіб в сумі 312,07 грн.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш