Справа № 826/1239/16
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 лютого 2016 року № 826/1239/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві про визнання протиправним та скасування висновку в частині,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1.) з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві (далі також - відповідач, ТУ ДСА України в місті Києві) про визнання протиправним та скасування висновку відповідача №6-8255/15 від 31 грудня 2015 року в частині щодо зазначення «що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься судове рішення за критеріями, передбаченими частиною третьою статті 3 Закону України «Про очищення влади», прийняте суддею ОСОБА_1, а саме: вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року № 756/14637/13-к».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваного висновку в зазначеній частині з огляду на те, що вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року №756/14637/13-к не відповідає критеріям, що визначені ч. 3 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

За час розгляду справи відповідачем не було надано письмових заперечень на адміністративний позов ОСОБА_1 Водночас, під час розгляду справи в судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив, з огляду на відповідність оскаржуваного висновку вимогам чинного законодавства та дотримання відповідачем порядку його прийняття, а тому просив суд відмовити в їх задоволенні повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

Позивач, відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 січня 2012 року № 4322-VI, обраний на посаду судді Оболонського районного суду міста Києва, яку обіймає станом на час розгляду справи.

06 жовтня 2015 року, відповідно до наказу голови Оболонського районного суду міста Києва від 28 вересня 2015 року № 7/од, розпочато перевірку суддів Оболонського районного суду міста Києва відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади».

16 жовтня 2015 року за вих. № 56110/15 в.о. голови Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_2 було направлено повідомлення на адресу відповідача про початок проходження перевірки відповідно до Закону України «Про очищення влади», зокрема, щодо судді ОСОБА_1.

Також, 16 жовтня 2015 року за вих. № 56068/15 в.о. голови Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_2 було направлено запит на адресу відповідача про проведення перевірки передбаченої Законом України «Про очищення влади» щодо судді ОСОБА_1.

31 грудня 2015 року ТУ ДСА України в місті Києві складено висновок про результати перевірки достовірності відомостей щодо незастосування заборон, передбачених ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» № 6-8255/15, в якому, зокрема, зазначено про те, що «в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься судове рішення за критеріями, передбаченими частиною третьою статті 3 Закону України «Про очищення влади», прийняте суддею ОСОБА_1, а саме: вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року №756/14637/13-к».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади», який визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 статті 1 вказаного Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах:

- верховенства права та законності;

- відкритості, прозорості та публічності;

- презумпції невинуватості;

- індивідуальної відповідальності;

- гарантування права на захист.

Згідно з ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», особи, зазначені у частинах третій, п'ятій - сьомій статті 3 цього Закону, не можуть обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), протягом п'яти років з дня набрання чинності відповідним рішенням суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 статті 2 Закону, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються, в тому числі, щодо професійних суддів.

Згідно з вимогами ч. 3 статті 3 Закону України «Про очищення влади», заборона, передбачена частиною четвертою статті 1 цього Закону, застосовується до суддів, які, зокрема, ухвалювали обвинувальні вироки щодо осіб, до яких застосовано повну індивідуальну амністію Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів» від 27 лютого 2014 року № 792-VII.

Відповідно до ч. 1 статті 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання певної категорії осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Згідно з п. «а» ч. 1 статті 2 Закону України «Про застосування амністії в Україні», законом про амністію може бути передбачено повне звільнення зазначених у ньому осіб від відбування призначеного судом покарання (повна амністія).

Отже повна індивідуальна амністія може застосовуватись з метою звільнення особи від відбування покарання, призначеного судом в межах розгляду конкретної кримінальної справи.

Виходячи з системного тлумачення наведених положень законодавства вбачається, що на підставі вказаних приписів ч. 3 статті 3 Закону до судді може бути застосована передбачена ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» заборона виключно у випадку ухвалення ним обвинувального вироку у конкретній кримінальній справі щодо особи, до якої в межах такої судової справи в подальшому було застосовано повну індивідуальну амністію Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів».

Як вбачається з матеріалів справи, 29 жовтня 2013 року (справа № 756/14637/13-к) під головуванням судді ОСОБА_1. постановлено обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вказаним вироком затверджено угоду від 28 жовтня 2013 року між старшим прокурором Генеральної прокуратури України та обвинуваченим ОСОБА_5.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 359 Кримінального кодексу України (далі - КК України), призначено йому узгоджене сторонами покарання за ч. 2 статті 359 КК України у виді 4-х років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України ОСОБА_5 було звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на 2 роки.

Вирок набрав законної сили.

Суд звертає увагу на те, що Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів у вказаній справі стосовно ОСОБА_5 не застосовувався.

Водночас, ОСОБА_5 також підозрювався у вчиненні за попередньою змовою з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 статті 146, ч. 2 статті 187, ч. 4 статті 189 КК України.

23 січня 2014 року ОСОБА_5, у відповідності до статті 208 КПК України, було затримано за підозрою у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та, у відповідності до статті 278 КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні вказаних злочинів.

Однак, 14 березня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів» від 27 лютого 2014 року № 792-УІІ. Вказаним Законом стосовно підозрюваних у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 статті 146, ч. 2 статті 187, ч. 4 статті 189 КК України ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було застосовано індивідуальну амністію.

Як наслідок, у вказаному кримінальному провадженні Шевченківським районним судом м. Києва стосовно підозрюваних ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було застосовано Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів».

Зокрема, стосовно ОСОБА_5 така амністія була застосована ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 11 червня 2014 року (справа № 761/7664/14-к).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, суддя ОСОБА_1. у вказаному кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 статті 146, ч. 2 статті 187, ч. 4 статті 189 КК України, запобіжних заходів не застосовував, обвинувальні вироки не ухвалював, участі у кримінальному провадженні не брав.

При вирішення даної справи суд також враховує, що згідно заяви ОСОБА_5 від 31 грудня 2015 року, жодних політичних переслідувань, політичних репресій зі сторони Оболонського районного суду міста Києва щодо нього у справі за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 359 КК України, не було. Вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року набрав законної сили. На даний час він повністю відбув покарання за вказаним вироком. У цій справі Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів, а також індивідуальна амністія щодо нього не застосовувалися.

Також, як вбачається з листа заступника Генерального прокурора України від 22 січня 2016 року № 17/2-43вих-16, у Генеральній прокуратурі України, а також у піднаглядних прокуратурах областей та міста Києва, кримінальні провадження щодо політичного переслідування (політичних репресій) ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 статті 359 КК України, не розпочинались та не розслідувались.

Беручи до уваги зазначені обставини та відповідні їм положення законодавства, враховуючи, що позивач не ухвалював обвинувального вироку у кримінальній справі щодо особи, до якої в межах такої судової справи в подальшому було застосовано повну індивідуальну амністію Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів», суд приходить до висновку про те, що в межах обставин, які досліджуються судом, до ОСОБА_1, на підставі вимог ч. 3 статті 3 Закону України «Про очищення влади», не можуть бути застосовані заборони, передбачені ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно, вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року № 756/14637/13-к, на який відповідачем було вказано в оскаржуваному висновку, не відповідає критеріям, передбаченим ч. 3 статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Згідно з приписами статті 5 Закону України «Про очищення влади», організація проведення перевірки професійних суддів покладається на голову суду, в якому працює суддя.

Керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на третій день після отримання заяви надсилає до відповідних районних, міських (міст обласного значення), районних у містах територіальних органів державної влади за місцем проживання особи, до компетенції яких належить проведення перевірки відповідних відомостей, визначених у пункті 1 частини п'ятої цієї статті, запити про перевірку відомостей щодо особи, стосовно якої проводиться перевірка, до яких додаються копії заяви.

Орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки.

Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563 був затверджений Перелік органів, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», відповідно до якого Державна судова адміністрація України уповноважувалась здійснювати перевірку відомостей щодо суддів, які, в тому числі, ухвалювали обвинувальні вироки щодо осіб, до яких застосовано повну індивідуальну амністію відповідно до Закону України від 27 лютого 2014 року № 792-VII «Про внесення змін до Закону України «Про застосування амністії в Україні» щодо повної реабілітації політичних в'язнів».

Згідно Порядку проведення Державною судовою адміністрацією України перевірки достовірності відомостей щодо осіб відповідно до Закону України «Про очищення влади», затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 05 грудня 2014 року № 162 (далі - Порядок), ТУ ДСА України в місті Києві уповноважено здійснювати перевірку достовірності вказаних відомостей щодо суддів місцевих судів міста Києва.

Згідно з п.п. 6, 7 п. 7 Порядку, процедура проведення ДСА України або ТУ ДСА України перевірки включає такі етапи, зокрема:

- підготовка відповіді про результати перевірки достовірності відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частиною четвертою статті 1 Закону, за формою згідно з додатками 1 або 2 до цього Порядку (далі - відповідь про результати перевірки) та надсилання його органу, від якого отримано запит про перевірку;

- надіслання (у разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей щодо незастосування заборон, визначених частиною четвертою статті 1 Закону) копії відповіді про результати перевірки до Міністерства юстиції України для надсилання відповідним органам з пропозицією про прийняття подання про звільнення судді з посади.

Враховуючи наведений вище висновок про незастосування до позивача заборон, передбачених ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», протиправним та таким, що підлягає скасуванню, є оскаржуваний висновок відповідача про результати перевірки достовірності відомостей щодо незастосування заборон, передбачених ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади», від 31 грудня 2015 року № 6-8255/15, в частині зазначення відомостей про те, «що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься судове рішення за критеріями, передбаченими частиною третьою статті 3 Закону України «Про очищення влади», прийняте суддею ОСОБА_1, а саме: вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року №756/14637/13-к».

Окремо суд звертає увагу на наступне.

Закон України «Про очищення влади» не визначає територіальне управління Державної судової адміністрації України у якості суб'єкта, уповноваженого законом на проведення перевірки щодо суддів, які підлягають такій перевірці.

Частина 2 статті 5 вказаного Закону лише закріплює, що Кабінет Міністрів України повинен затвердити перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених окремими положеннями цього Закону, згідно з їх компетенцією.

Таким чином, при визначенні відповідного переліку уповноважених на здійснення перевірки органів, Кабінет Міністрів України був зобов'язаний врахувати, чи включаються питання проведення перевірки осіб, які підлягають такій перевірці згідно положень Закону України «Про очищення влади», до компетенції таких органів.

При цьому необхідно враховувати, що ч. 2 статті 19 Конституції України прямо закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 29 вересня 2009 року у справі № 22-рп/2009 прийшов до висновку про те, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у рішенні від 1 квітня 2008 року (справа № 4-рп/2008), перелік питань, які мають регулюватися виключно законами України, передбачений статтею 92 Основного Закону України, має імперативний характер, а це означає, що всі рішення щодо них повинні прийматися у формі закону. У такий спосіб Конституція України встановила, що лише Верховна Рада України у відповідному законі має право визначати організацію і порядок діяльності законодавчої, виконавчої, судової влади та статус їх посадових осіб.

У цьому контексті потрібно враховувати, що проведення перевірки щодо суддів, яке передбачено Законом України «Про очищення влади» прямо стосується статусу суддів, оскільки як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 11 березня 2011 року (справа № 2-рп/2011), правовий статус судді передбачає як конституційно визначені гарантії незалежності та недоторканості суддів при здійсненні правосуддя, так і правову відповідальність за невиконання своїх обов'язків.

Питання ж, які пов'язані із статусом суддів мають регулюватися виключно законом.

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 25 березня 2010 року (справа № 9-рп/2010) зазначив, що питання судоустрою, судочинства, статусу суддів відповідно до Конституції України повинні визначатися виключно законами України; прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України як єдиного органу законодавчої влади в Україні. Тому вирішення зазначених питань також є повноваженням цього органу.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України», рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Таким чином, компетенція органів державної влади, в тому числі Державної судової адміністрації України та її територіальних органів, а також питання, пов'язані із статусом суддів, встановлюється виключно законами України.

Разом з тим ні Закон України «Про судоустрій і статус суддів», ні Закон України «Про очищення влади», ні інші закони не містять положень, які б передбачали, що Державна судова адміністрація України та/або її територіальні органи були вправі здійснювати перевірку в передбаченому Законом України «Про очищення влади» порядку.

З огляду на це, при включенні Державної судової адміністрації України та її територіальних органів до числа суб'єктів, уповноважених проводити перевірку суддів відповідних судів, Кабінетом Міністрів України не був дотриманий передбачений статтею 5 Закону України «Про очищення влади» критерій «згідно з їх компетенцією».

Таким чином, на думку суду, положення Постанови Кабінету Міністрів України №563 від 16 жовтня 2014 року в частині наділення Державної судової адміністрації України та її територіальних органів повноваженнями по проведенню передбаченої Законом України «Про очищення влади» перевірки не підлягають застосуванню під час вирішення даної адміністративної справи на підставі положень ч. 4 статті 9 КАС України, оскільки вказана Постанова у наведеній частині не відповідає положенням Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про очищення влади».

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про те, що Державна судова адміністрація України та її територіальні органи не наділені компетенцією щодо проведення перевірок суддів відповідних судів, що додатково свідчить про протиправність оскаржуваного висновку відповідача.

Згідно зі статтею 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 94, 122, 158-163 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати висновок Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві від 31 грудня 2015 року № 6-8255/15, в частині зазначення відомостей про те, «що в Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься судове рішення за критеріями, передбаченими частиною третьою статті 3 Закону України «Про очищення влади», прийняте суддею ОСОБА_1, а саме: вирок Оболонського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2013 року №756/14637/13-к».

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 здійснений ним судовий збір у розмірі 551,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Є.В. Аблов