Справа № 826/16199/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 лютого 2016 року письмове провадження № 826/16199/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Арсірія Р.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
проскасування вимоги № 15-6725-АО від 13.07.2015

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - відповідач), у якій просить суд:

- визнати протиправною та скасувати вимогу № 15-6725-АО від 13.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у випадку коли на перилах балкону квартири (приміщення), що належить на праві власності суб'єкту господарювання, розміщено вивіску з інформацією про знак для товарів і послуг, яка не містить закликів до придбання товару чи надання послуги або іншої інформації, що призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару, така інформація не є рекламою і її розміщення не потребує одержання дозволу на розміщення об'єкта зовнішньої реклами. Позивач вважає, що ним розміщено саме вивіску, а відповідачем неправомірно встановлено, що позивачем розміщено рекламу без отримання дозволу на розміщення. А отже, на думку позивача, оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судове засідання не прибув. Про дату час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. З заявами/клопотаннями до суду не звертався.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що головним спеціалістом Департаменту містобудування та архітектури Крижанівським Я.О. 13.07.2015 обстежено територію Шевченківського району міста Києва на предмет виявлення самовільно встановлених рекламних засобів та місць розміщення рекламних засобів, на які видано дозволи.

Під час перевірки встановлено, що на будинку № 15 по вул. Михайлівській в місті Києві розміщено банер, панно на фасаді будинку (будівлі) площею 4 кв.м.

За результатами перевірки складено вимогу № 15-6725-АО від 13.07.2015, якою, за самовільне встановлення банеру, панно на фасаді будинку (будівлі) споруди, площею 4 кв.м. в м. Києві по вул. Михайлівській, 15, позивача зобов'язано здійснити демонтаж зазначеної конструкції протягом трьох днів.

До відома позивача також доведено, що в разі невиконання цієї вимоги протягом трьох днів, конструкція буде демонтована КП «Київреклама».

Як зазначає позивач в позовній заяві, а іншого судом не встановлено, вимога про демонтаж об'єкту зовнішньої реклами, отримана ОСОБА_1 28.07.2015.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 вважаючи, що вимога № 15-6725-АО від 13.07.2015 є незаконною та необґрунтованою, звернувся з даним позовом до суду.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 1 Закону України «Про рекламу» реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару; зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про рекламу», розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Згідно з ч. 6 ст. 9 Закону України «Про рекламу» вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою.

У відповідності до абзацу 7 п. 2 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 № 2067 (надалі - Типові правила) спеціальні конструкції - тимчасові та стаціонарні рекламні засоби (світлові та несвітлові, наземні та неназемні (повітряні), плоскі та об'ємні стенди, щити, панно, транспаранти, троли, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, екрани, панелі, тумби, складні просторові конструкції, аеростати, повітряні кулі тощо), які використовуються для розміщення реклами.

Абзацом 8 п. 2 Типових правил визначено, що вивіска чи табличка - елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли суб'єкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

З матеріалів справи вбачається (а.с. 9-10 Том І), що позивачем на перилах балкону другого поверху будинку за адресою м. Київ, вул. Михайлівська, 15, було розміщено вивіску наступного змісту: «Вища освіта та мовні курси за кордоном Studentland.ua». На вивісці також було зображено знак для товарів і послуг «STUDENTLAND», що належить позивачу на підставі Свідоцтва про знак для товарів і послуг від 15.09.2004 № 43502.

При цьому, згідно договору купівлі-продажу 48/100 частин квартири від 29.04.2004 (а.с. 11 Том І), позивачу на праві власності належить 48/100 частин квартири № 10 в будинку № 15, яка, як зазначив позивач, знаходиться на другому поверсі будинку та на перилах балкону якої і було розміщено спірну вивіску.

Враховуючи зазначене, є можливим прийти до висновку, що оскільки спірну вивіску було розміщено позивачем: 1) на балконі належної позивачу квартири; 2) в тексті вивіски розміщено інформацію про належний позивачу товарний знак для товарів і послуг - «STUDENTLAND» та види діяльності, під якими він зареєстрований - освіта та мовні курси за кордоном (41 клас) та продаж авіаквитків (39 клас), то така вивіска, в розумінні зазначених вище норм законодавства не підпадає під визначення поняття «реклама», як така, що містить в собі лише інформацію про зареєстрований товарний знак та види діяльності позивача.

В той же час, надаючи правову оцінку правильності встановленої відповідачем площі вивіски ,суд зазначає наступне.

Пунктом 48 та пунктом 49 Типових правил, передбачено, що вивіски чи таблички: повинні розміщуватися без втручання у несучі конструкції, легко демонтуватися, щоб не створювати перешкод під час робіт, пов'язаних з експлуатацією та ремонтом будівель і споруд, на яких вони розміщуються; не повинні відтворювати зображення дорожніх знаків; не повинні розміщуватися на будинках або спорудах - об'єктах незавершеного будівництва; площа поверхні не повинна перевищувати 3 кв. метрів. Забороняється вимагати від суб'єктів господарювання будь-які документи для розміщення вивісок чи табличок, не передбачені законодавством. Демонтаж вивісок чи табличок, розміщених з порушенням вимог цих Правил, здійснюється у разі: припинення юридичної особи або припинення діяльності фізичної особи - підприємця; невідповідності розміщення вивіски чи таблички вимогам щодо її розміщення, наданим у визначенні, та архітектурним вимогам, державним нормам, стандартам і правилам, санітарним нормам; порушення благоустрою території. Розміщені вивіски чи таблички підлягають демонтажу за рахунок коштів юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців, якими вони були встановлені.

Як зазначає позивач та не спростовано відповідачем з посиланням на належні та допустимі докази, площа спірної вивіски не перевищує 3 кв. м., внаслідок чого, на переконання суду, зобов'язання позивача здійснити демонтаж конструкції, яка ніби-то має площу 4 кв.м., не можна вважати обґрунтованим та правомірним.

Втім, позовна вимога про визнання протиправною та скасування вимоги, задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Згідно зазначеної вимоги, позивача зобов'язано повідомити про її виконання в термін до 15.07.2015, в той час як до суду з даним позовом позивач звернувся лише в серпні 2015, отримавши при цьому вимогу ще 28.07.2015.

Отже, оскаржувана вимога, вичерпала свою дію, станом на час розгляду даної справи, а її скасування не відновить порушене право позивача, оскільки вона вже вичерпала свою дію.

Підсумовуючи все вищевикладене, слід відзначити, що в абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року

№ 2-зп в справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Таким чином, право позивача не може бути відновлено шляхом визнання протиправним акта індивідуальної дії - вимоги № 15-6725-АО від 13.07.2015, а тому, суд вважає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, з урахуванням чого, на думку Окружного адміністративного суду м. Києва, в позовних вимогах слід відмовити.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.О. Арсірій