Справа № 815/6129/15
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6129/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасувати рішення від 07.09.2015 року №604-14 та зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірних рішення та бездіяльності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року вищенаведений позов було задоволено. Скасовано вищенаведене рішення в спірній частині. Зобов'язано відповідачів вчинити спірні дії.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач вибув з Гвінеї 14.09.2009 року, авіарейсом Конакрі (Гвінея)- Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Донецьк (Україна). Державний кордон України перетинав легально, 15.09.2009 року, на підставі національного паспорту та студентської візи, паспортний документ особа до управління не надала, зазначивши, що його забрав посередник, який робив йому запрошення на навчання в Україні.

18.09.2009 року іноземець звернувся за захистом до управління, за результати розгляду матеріалів справи ДКНР України прийняла рішення від 21.07.2010 № 23-10 про відмову у визнанні біженцем. Зазначене рішення особа оскаржувала в судових інстанціях. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2013 було зобов'язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву іноземця.

02.08.2013 року іноземець повторно звернувся за захистом до управління та подав заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причини звернення із зволіканнями не пояснив, заява була прийнята до розгляду згідно підписання нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач повідомив, що після виїзду з Гвінеї на батьківщині залишились проживати усі найближчі родичі заявника, а саме: батько, матір, брат та сестра, інформація стосовно їхнього переслідування за матеріалами особової справи відсутня. Повідомив що був членом опозиційної політичної організації «MCG» на Батьківщині, приймав участь в багатьох антивладних мітингах у м. Конакрі.

Проаналізувавши надані іноземцем твердження, клопотання про надання міжнародного захисту в Україні вбачається сумнівним за наступними ознаками, так, наприклад:

- інформацію щодо існування політичної організації під абревіатурою «MCG» або повною назвою «Mouvement pour le changement eu Guinee Conakry» (матеріали справи № 09/245, попереднє звернення) не вдалося знайти через електронні пошукові системи;

- позивач надає різні відомості в заяві, анкеті та протоколах співбесід. Так, в заяві про визнання біженцем (2013 р.) він повідомив, що приймав участь у мітингу в м. Конакрі 22.01.2008 року, мітинг був розігнаний військовими, в результаті чого загинуло більше двохста осіб. Під час анкетування (від 02.08.2013 року) він зазначив, що вказаний мітинг мав місце 22.01.2007 року. Під час проведення інтерв'ю (від 01.11.2013 року) він вказує 2003 рік як рік проведення мітингу, пояснити вказані розбіжності він не зміг, зваживши на те, що забув дати.

- під час додаткової співбесіди з відповідачем, позивач повідомив, що йому взагалі невідома політична партія з абревіатурою «MCG».

Твердження позивача не приймаються судом та вважаються вигаданими. Отримана від іноземця інформація та існування політичної організації під абревіатурою «MCG» або назвою «Mouvement pour le changement eu Guinee Conakry» не підтверджується перевіркою інформації по країні походження. Опис ситуації в країні походження під час перебування особи на Батьківщині не відповідає дійсності.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також позивач стверджує, що був членом опозиційної політичної партії «UFDG».

Твердження особи про членство у вказаній організації також вбачаються сумнівними за наступними ознаками:

- при поданні заяви та під час анкетування позивач не надав жодних відомостей стосовно його членства у вказаній організації, під час першого звернення (особова справа № 09/245) зазначеної інформації також надано не було.

- незрозумілим виглядають твердження іноземця про те, що він вступив до вказаної політичної організації, після того як зазнав переслідувань за «участь у мітингу», після якого був заарештований його батько (протокол співбесіди від 01.11.2013 року). Слід зазначити, що під час анкетування (від 02.08.2013 року) особа повідомила, що після арешту батька та подальшого його звільнення він без зволікань виїхав з країни, а не продовжував займатись політичною діяльністю;

- в якості доказів членства у вказаній політичній партії була надана копія членського квитка, роздрукована в чорно-білому варіанті. Вказаний документ не приймається міграційною службою в якості доказу по справі, так як він містить ознаки фальсифікації, так, наприклад, вбачається, що в написанні дати народження особи були зроблені виправлення, написи скоріш за все були зроблені після копіювання відповідного бланку (чистого або з затертими надписами, на що вказує застарілість бланку, з якого була зроблена копія) та подальшого копіювання у чорно-білий вигляд;

Правдоподібність вказаного елементу не приймається колегією суддів, надана «копія членського квитка» не вважається матеріальним доказом по справі, так як містить ознаки фальсифікації. Приховання інформації стосовно вказаного елементу клопотання та неможливість адекватного пояснення щодо такого приховання, разом із відсутністю будь-яких доказів обґрунтованості пояснень вказує лише на вигаданість історії.

Щодо переслідувань позивач розповів, що після участі у мітингах його планували заарештувати співробітники поліції, але заарештували його батька. Зазначена інформація не виглядає правдоподібною, так, наприклад:

- жодних доказів щодо арешту батька до управління надано не було, інформація щодо участі особи в будь-яких акціях протесту вбачається неправдоподібною згідно аналізу попередніх елементів клопотання;

- якщо припустити, що батько іноземця був дійсно заарештованим, незрозумілою вбачається ситуація його звільнення з під арешту, додаткових пояснень позивач не надав;

-в анкеті про визнання біженцем (від 02.08.2013 року) він повідомив, що батька було заарештовано в 2009 році, під час проведення інтерв'ю (від 01.11.2013 року) він розповів, що це сталося в 2009 році;

-в якості доказів переслідувань позивач надав до управління наказ про арешт від 18.08.2008 року, в якому його звинувачують у заворушеннях та замаху на державну безпеку країни.

Не автентичність зазначеного документу підтверджується наданою випискою про несудимість, яка датована 2010 роком та якою підтверджується факт того, що особа не скоювала правопорушення на Батьківщині та не перебуває у розшуку.

Додатково, вказаний факт підтверджується безперешкодним виїздом заявника з країни громадянської належності.

Колегія суддів вважає твердження позивача щодо переслідування з боку правоохоронних структур країни неправдоподібним.

Пунктом 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництва) визначено, що необхідно надати оцінку твердженням шукача притулку. Компетентні органи, які мають встановити статус біженця, необов'язково повинні мати своє судження про умови в країні походження позивача. Його твердження, однаково не можуть розглядатися абстрактно, а мають оцінюватися у контексті відповідної вихідної інформації про ситуацію, що склалася. Загалом, побоювання шукача притулку повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести у рамках розумного, що його довгострокове перебування у країні походження стало невиносним для нього з причин, вказаних у визначені поняття біженця, або з тих же причин було б невиносним, якщо б він повернувся назад.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Наведені норми знаходять відображення у національному законодавстві.

Статтею 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) передбачено, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подається особисто іноземцем чи особою без громадянства. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До такої заяви додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частини 1, 2, 7).

Таким чином, суд першої інстанції фактично у протиправний спосіб переклав обов'язок доказування підстав, за яких надається статус біженця, із заявника на органи міграційної служби, що не відповідає правовим нормам міжнародного та національного законодавства про біженців.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються. Надані шукачем притулку відомості свідчать про його бажання набути статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з метою легалізації свого подальшого перебування на території України з метою пошуку кращого життя.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянам Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, досліджено інформацію про країну його походження та надано оцінку всім обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Суд звертає увагу на те, що ДМС України відмовляючи в наданні статусу біженця, визначив що позивач не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та Законом, однак не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші для цього підстави.

Колегія суддів дійшла висновку, що формальне ставлення з боку суду першої інстанції до дослідження доказів та перевірки всіх обставин, викладених органом міграційної служби порушило принцип рівності визначений нормами КАС України, що призвело до неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції прийнято рішення, яким зобов'язано ДМС України визнати громадянина Гвінеї ОСОБА_1 особою, які потрібен додатковий захист.

Стаття 6 Конституції України передбачає поділ державної влади в Україні на законодавчу виконавчу та судову.

Тобто, суб'єкти владних повноважень відповідно до актів законодавства користуються певною свободою розсуду при вирішенні питань, віднесених до їх компетенції, тобто наділені дискреційними повноваженнями.

Зі змісту Рекомендацій від 11.03.1980 року № R (80)2 Комітету міністрів Ради Європи державам - членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами випливає, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто приймає рішення, яке вважає найкращим за даних обставин.

Окрім того, такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд не може приймати рішення, яким накладати обов'язок на ДМС України діяти всупереч законодавству України, а саме визнати особу такою, якій потрібен додатковий захист.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його задоволення.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасувати рішення від 07.09.2015 року №604-14 та зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Постанова у повному обсязі виготовлена 22 лютого 2016 року.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/