Справа № 823/5364/15
Суддя: В.В. Мишенко
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року справа № 823/5364/15

16 год. 20 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мишенка В.В.,

секретаря - Гордієнка Ю.П.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2 (за довіреністю),

представника відповідачів - Руденко Л.І. (за довіреностями),

представника третьої особи Міністерства внутрішніх справ України - Руденко Л.І. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, треті особи - професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Міністерство внутрішніх справ України, Черкаський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач) до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (надалі - відповідач 1), Головного управління Національної поліції в Черкаській області (надалі - відповідач 2), треті особи - професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Міністерство внутрішніх справ України, Черкаський районний відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області, головне територіальне управління юстиції у Черкаській області, в якій з урахуванням заяви від 17.02.2016 про уточнення позовних вимог просить:

- зобов'язати відповідача 1 змінити наказ № 312 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення зі служби в органах внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення Черкаського РВ УМВС України в Черкаській області, виклавши його в іншій редакції змінивши підставу звільнення, а саме: звільнити із органів внутрішніх справ в запас ЗС України за п.64 «З» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації) Положення, на підставі рапорту ОСОБА_1 від 03.11.2015 та Закону України «Про національну поліцію»;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо не оформлення трудового договору з позивачем у письмовій формі;

- визнати укладеним трудовий договір між позивачем та відповідачем 2 із 07.11.2015;

- зобов'язати відповідача 2 оформити трудовий договір з позивачем із 07.11.2015 у письмовій формі;

- стягнути з відповідача 2 на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 07.11.2015, виходячи із середньомісячної заробітної плати 5940,00грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 03.11.2015 на виконання вимог п.9 розділу ХІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію» ОСОБА_1 було подано рапорт про звільнення зі служби з органів внутрішніх справ в зв'язку з переходом у встановленому законом порядку на службу до Національної поліції, а 06.11.2015 подано заяву про призначення на посаду слідчого Черкаського відділення поліції ГУНП в Черкаській області із 07.11.2015, тобто, як наголосила ОСОБА_1 вона здійснила своє волевиявлення щодо намірів подальшого проходження служби у складі Національної поліції України, в зв'язку з чим в період з 07.11.2015 по 13.11.2015 була допущена до роботи та виконувала свої обов'язки слідчого у Черкаському відділенні поліції Черкаського відділу поліції ГУНП в Черкаській області. Натомість, 13.11.2015 позивачці стало відомо, що незважаючи на вищевказані дії наказом УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 вона була звільнена з органів внутрішніх справ в запас ЗС України за п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України та на підставі Закону України «Про Національну поліцію», що є на її думку неправомірним, оскільки належною підставою для звільнення в даному випадку мав бути п.п.«З» п.64 зазначеного Положення - у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації. Зазначена обставина, як наголосила позивач, призвела в подальшому до неправомірності дій відповідача 2 щодо не укладення з нею трудового договору з 07.11.2015 та стала підставою звернення з відповідним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 до зали судового засідання прибула та в повному обсязі заперечила проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 зазначивши, що 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII, відповідно до розділу XI прикінцевих та перехідних положень якого визначено: п. 5 - Закон України «Пpo міліцію» визнано таким, що втратив чинність; п. 8 - з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; п. 10 - працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справі через скорочення штатів. У зв'язку із цим 06.11.2015 позивач наказом УМВС України в Черкаській області № 312 о/с була звільнена з органів внутрішніх справ за п.64 п.п.«Г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом - через скорочення штатів. Посилання ОСОБА_1 про зміну підстави її звільнення з п.п.«Г» на п.п.«З» п.64 Положення - у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, є безпідставним, оскільки письмового волевиявлення (заяви) на подальшу роботу в органах Національної поліції позивач не подавала.

В наданих запереченнях на адміністративний позов представник відповідача 2 наголосила, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволення, оскільки у відповідності до ст.24 КзпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім цього зазначила, що ч.2 ст.56 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського. Тобто, оскільки відповідачем 2 відповідний наказ не видавався, то ОСОБА_1 на службу до поліції прийнята не була. Більш того наголосила, що оскілки позивач жодних доказів про її переведення та призначення на посаду в органи ГУНП в Черкаській області не надала, то правові підстави зобов'язати відповідний орган оформити з нею трудовий договір також відсутні.

Представник третьої особи - Міністерства внутрішніх справ України в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечив в повному обсязі, з підстав викладених відповідачами 1 та 2 в своїх запереченнях.

Представники третіх осіб - професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, Черкаського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи до зали судового засідання не прибули, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності або інші документи на адресу суду не надходили.

Заслухавши пояснення позивача, а також його представника, представника відповідачів та третьої особи - Міністерства внутрішніх справ України, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах внутрішніх справ України, а саме в підрозділах УМВС України в Черкаській області на посадах середнього начальницького складу починаючи з серпня 1999 року по листопад 2015 року.

Наказом УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 позивач була звільнена з органів внутрішніх справ в запас ЗС України за п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України та на підставі Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи підстави свого звільнення безпідставними та необґрунтованими ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів зі сторони суб'єктів владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію» (надалі - Закон № 565), Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Зазначену позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України в своїх рішеннях, зокрема в своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до ст.3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом № 565.

Статтею 18 цього Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Поряд з цим суд враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон № 565 втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію».

Статтею 1 цього Закону № 580 передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580 встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Закон № 580 був опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року.

З урахуванням вищевказаного суд дійшов висновку, що позивач була попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. В даному випадку будь-якого обов'язку в УМВС України в Черкаській області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Отже, вказаним Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням, тобто подавши відповідну заяву (рапорт) та у спосіб, що визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580.

Натомість, як вбачається із матеріалів справи та пояснень наданих представником відповідачів 1 та 2, згоду щодо прийняття на службу до поліції в період з 06.08.2015 по 06.11.2015 позивач не висловила, заява або рапорт відповідного змісту (про прийняття на службу до поліції) до УМВС України в Черкаській області від ОСОБА_1 не надходили.

Твердження ОСОБА_1 про подання нею рапорту від 03.11.2015 про звільнення її з органів внутрішніх справ, в зв'язку з переходом у встановленому законом порядку на службу до Національної поліції суд сприймає критично, оскільки у відповідності до ч. 1 та 2 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, натомість позивач жодними доказами не підтвердила вчинення відповідної дії та існування вказаного рапорту, не змогли підтвердити відповідну обставину і допитані в якості свідків колишні колеги позивачки.

Тобто, позивач не скористалася наданим їй Законом № 580 правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, а отже не підтвердила свою згоду проходити подальшу службу в її лавах, в зв'язку з чим була правомірно звільнена з органів внутрішніх справ в запас ЗС України саме за п.64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України.

Суд також наголошує, згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом в разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників

Згідно положень ст.104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Так, постановою КМУ від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» визначені територіальні органи МВС, що ліквідуються, зокрема - УМВС України в Черкаській області, а також територіальні органи Національної поліції, що утворюються - Головне управління Національної поліції в Черкаській області, яке як зазначила представник відповідачів 1 та 2 не являється правонаступником УМВС України в Черкаській області.

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Суд звертає увагу, що у відповідності до приписів ст.24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приписами ч.2 ст.56 Закону 580 в свою чергу передбачено, що службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 не подавала відповідної заяви про прийняття її до Національної поліції в Черкаській області, а тому, як наслідок не була переведена та призначена у новоутворений орган поліції, відповідний наказ не видавався (докази протилежного позивач надати не змогла), в зв'язку з чим у відповідача 2 були відсутні правові підстави оформити з нею трудовий договір з 07.11.2015 року, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності ГУНП в Черкаській області щодо не укладення з нею трудового договору та зобов'язання його укласти із 07.11.2015 у письмовій формі - задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнути з відповідача 2 на її користь суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 07.11.2015 по день фактичного поновлення на службі, суд зазначає, що вона є похідною з вищевказаних правовідносин, а тому задоволенню також не підлягає.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оцінивши наявні у справі докази у їх взаємному зв'язку, суд дійшов висновку, що відповідачами не було порушено прав позивача при прийнятті рішення щодо її звільнення з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч.3 ст.2 КАС України, що виключає правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію представника відповідачів суд дійшов висновку, що у задоволені позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 159 - 163, 254-256 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.В. Мишенко

Постанова складена в повному обсязі 22.02.2016 року.