Справа № 2а-6239/12/1370
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2016 року № 2а-6239/12/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В.,

за участю секретаря судового засідання Іванес Х.О.,

представника позивача - Кравчука П.І.,

представника відповідача - Вітіва В.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі до Державної фінансової інспекції у Львівській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-

встановив:

Державний історико-культурний заповідник у м. Белзі (далі - позивач, ДІКЗ у м. Белзі) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної фінансової інспекції у Львівській області (далі - відповідач, ДФІ у Львівській області), у якому з урахуванням поданих уточнень просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу від 14.05.2012 № 06-01-15м/3918 про усунення недоліків та порушень за наслідками ревізії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що пропозиції щодо усунення наслідків порушення законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів викладені у вимозі, повинні відповідати передбаченим законом способам захисту порушених інтересів держави щодо збереження державних фінансових ресурсів та бути направлені на реальний захист цих інтересів. Стверджує, що зобов'язання підприємство провести претензійно позовну роботу та забезпечити повне відшкодування виявлених порушень, по суті є зобов'язанням звернутись до суду з певним позовом. Крім того, вважає, що не ґрунтується на законі і вимога стягнути кошти з осіб, винних у недоотриманні доходів в порядку та розмірі встановленому статтями 130-136 КЗпП України, оскільки відповідачем не визначено які саме особи повинні нести матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків, не встановлено межі відповідальності цих осіб та не зазначено спосіб, у який вказану вимогу може бути виконано. З урахуванням того, що статті 130-136 КЗпП України передбачають не тільки різні межі матеріальної відповідальності, а й різні способи визначення розміру такої шкоди та різні порядки її покриття, відповідач повинен був сформулювати свою вимогу у спосіб, який не допускає її неоднозначне тлумачення, чітко і вичерпно визначити які саме дії повинна здійснити підприємство для відновлення порушених інтересів держави. Натомість, чинним законодавством встановлено механізми реалізації Фінінспекцією покладених на неї Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» обов'язків, які, зокрема, передбачають і безпосереднє звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом. Також звертає увагу, що в даному випадку були відсутні передбачені Порядком проведення перевірок державних закупівель органами державної контрольно-ревізійної служби підстави для проведення позапланової перевірки державних закупівель і відповідач не звертався до позивача за поясненнями та документальним підтвердженням витрат бюджетних коштів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, подав додаткові докази в обґрунтування позовних вимог, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у запереченні, зазначив, що згідно з п. 7 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено право органу державного фінансового контролю пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства. Вказаною нормою Закону не конкретизується яка саме вимога має пред'являтись об'єкту контролю. Крім того, зауважує, що у випадку, коли підприємство не скористається своїм правом довільно вжити заходи щодо усунення порушення, тобто не виконає вимогу про усунення порушення, тільки після цього у Держфінінспекції виникає право на звернення до суду. Також звертає увагу, що термін проведення ревізії фінансово-господарської діяльності Державного історико-культурного заповідника у м. Белз було продовжено постановою Шевченківського районною сулу м. Львова від 26.03.2012 року.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з мотивів, викладених у запереченні на адміністративний позов, та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, якими такі обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що ДФІ у Львівській області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі за період з 01.09.2006 по 31.12.2009.

За результатами вказаної ревізії ДФІ у Львівській області було складено акт від 03.04.2012 № 06-01-23/1, в якому зафіксовано ряд порушень чинного законодавства України, допущених підконтрольною установою - ДІКЗ у м. Белзі.

Листом від 14.05.2012 № 06-01-15м/3918, ДФІ у Львівській області було скеровано ДІКЗ у м. Белзі обов'язкову до виконання вимогу щодо про усунення недоліків та порушень відображених в акті ревізії від 03.04.2012 № 06-01-23/1.

Не погоджуючись з вказаною вимогою позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Статус Державної фінансової інспекції в Україні, її функції та правові основи діяльності визначені Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII.

Відповідно до статті 1 цього Закону здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю" - головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011, зазначена інспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших службових осіб підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення про Держфінінспекцію).

Відповідно до пункту 6 зазначеного Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням про Держфінінспекцію установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Отже, органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких порушень. При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке порушує безпосередньо права чи обов'язки позивача.

Суд зазначає, що у даній справі ДФІ у Львівській області пред'явила вимоги про усунення порушень, виявлених під час ревізії, при цьому оскаржена вимога вказує на виявлені збитки та їх розмір.

Враховуючи те, що збитки чи інші суми, які підлягають стягненню, відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю чи господарюючого суб'єкта, правильність їх обчислення та обґрунтованість вимог перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не адміністративний позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 15.04.2014, 13.05.2014, 18.09.2014, 07.10.2014, 17.11.2015, 10.02.2015.

Щодо тверджень позивача про порушення процедури проведення ревізії та оформлення її результатів суд зазначає наступне.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 24.02.2012 у справі № 4/1328/208/12 Державній фінансовій інспекції у Львівській області надано дозвіл на проведення з 05.03.2012 по 27.03.2012 в рамках оперативно розшукової справи № 2080 позапланової документальної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі, вул. Савенка, 1, за період з 01.01.2016 по 31.12.2009.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2012 у справі № 4/1328/208/12 Львівській об'єднані державній фінансовій інспекції надано дозвіл на продовження позапланової документальної ревізії, в рамках оперативно-розшукової справи № 2080 окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі (Львіська область, Сокальський район, м. Белз, вул. Савенка, 1, ) за період з 01.01.2016 по 31.12.2009 на п'ять робочих днів в період з 28.03.2012 по 03.04.2012.

У направленнях на проведення перевірки від 05.03.2012 № 389 та від 12.03.2012 № 403 зазначено, що термін дії направлення продовжено до 03.04.2012 на підставі постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2012.

Враховуючи наведене суд вважає твердження позивача про порушення процедури проведення ревізії безпідставними.

Крім того, суд вважає безпідставним посилання позивача на Порядок проведення перевірок державних закупівель органами державної контрольно-ревізійної служби, затвердженого Наказом ГоловКРУ від 26.06.2007 № 136, оскільки Державною фінансовою інспекцією у Львівській області не проводилась перевірка державних закупівель у Державному історико-культурному заповіднику у м. Белз, а проводилась ревізія фінансово-господарської діяльності.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» в редакції, яка діяла на час проведення ревізії, контроль за дотриманням законодавства щодо закупівель здійснюється як у порядку проведення перевірки державних закупівель, так і під час державного фінансового аудита та інспектування.

Отже, застосування у даному випадку Порядку проведення перевірок державних закупівель органами державної контрольно-ревізійної служби, затвердженого Наказом ГоловКРУ від 26.06.2007 № 136, є безпідставним, оскільки він регулює проведення контрольного заходу у вигляді перевірок державних закупівель, а не ревізії.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 94 КАС України покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,-

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Суддя Кедик М.В.