Справа № 810/4973/15
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/4973/15 Головуючий у 1-й інстанції: Терлецька О.О. Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

23 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є.

При секретарі судового засідання: Коломійцевій А.О.

За участі:

позивача: ОСОБА_2;

представника відповідача: Стадник О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 19.11.15р. у справі №810/4973/15 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів

у с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання неправомірними дій Відповідача та стягнення коштів у сумі 182 700 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 19.11.15р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що на час звернення Позивача до Вищої ради юстиції у березні 2014 року була чинною норма статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала право судді у разі виходу у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою судді. Апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що звуження прав та свобод особи на отримання належного матеріального забезпечення є порушенням конституційних гарантій незалежності суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, Позивача та представника Відповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач з 01.03.94р. працювала на посаді судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 16.07.15р. позивач була звільнена з займаної посади судді на підставі її заяви про відставку, яку вона подала до Вищої ради юстиції 03.03.14р.

Відповідно до положень статті 126 Конституції України, суддя у разі подання ним заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням звільняється з посади органом, що його обрав або призначив - в даному випадку Верховною Радою України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що норма Закону, яка передбачала виплату вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, на момент отримання Позивачем такого статусу втратила чинність.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.136 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (у редакції, що була чинною на момент подання Позивачем заяви про відставку; надалі Закон - N 2453-VI ) було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Втім, підпунктом 1 п. 28 Закону України від 27.03.14р. №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» статтю 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виключено.

Закон №1166-VII набрав чинності 01.04.14р.

Як встановлено вище, питання щодо звільнення Позивача було розглянуто Верховною Радою України 16.07.15р., наказом голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.08.15р. № 40-К/1.2.24 Позивача звільнено з займаної посади та відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис у трудовій книжці.

За змістом ст. 100 Закону N 2453-VI, суддя звільняється з посади шляхом прийняття рішення про його звільнення органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 вказаного Закону, заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Частиною 4 ст. 109 Закону N 2453-VI встановлено, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Відтак, визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги за Законом N 2453-VI був вихід у відставку, а не факт подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, у даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення Позивача.

Станом на дату звільнення Позивача норма Закону N 2453-VI, яка передбачала виплату вихідної допомоги втратила чинність.

Поміж тим, Закон України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності 28.03.15р., не містить положень щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись суб'єктом владних повноважень при прийнятті ними рішень, вчиненні дій та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень/дій (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. Зазначена норма кореспондується з ч. 2 ст. 19 Конституції України.

За наведених обставин та правових норм, приймаючи до уваги те, що Відповідач, як розпорядник бюджетних коштів не має повноважень щодо здійснення видатків за відсутності для цього відповідного бюджетного асигнування, відсутні правові підстави для висновку про протиправність дій Відповідача щодо невиплати вихідної допомоги.

Вирішення питань щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України належить до юрисдикції Конституційного Суду України, а тому доводи апелянта про те, що скасуванням статі 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було звужено раніше гарантований йому законом відповідний обсяг прав, що суперечить частині першій статті 22 Конституції України - не заслуговують на увагу.

Попри це, колегія суддів звергає увагу на те, що Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.13р. у справі № 1-1/2013 зазначив, що «за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір».

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 19.11.15р. у справі №810/4973/15 - залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 19.11.15р. у справі №810/4973/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Глущенко Я.Б.

Пилипенко О.Є.

Повний текст ухвали складений: 23.02.16р

.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Глущенко Я.Б.