Справа № 825/2195/15-а
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/2195/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Губська О.А.
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

за участю: секретаря судового засідання Хмарської К.І.

позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу Держземагенста у Козелецькому районі Чернігівської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання дій неправомірними та стягнення допомоги та індексації,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Відділу Держземагенста у Козелецькому районі Чернігівської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просив: визнати дії відповідача щодо невиплати допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21 941,28 грн., допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21 941,28 грн., індексації допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн., індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн., індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн. - неправомірними, та стягнути допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21 941,28 грн., допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21 941,28 грн., індексації допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн., індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн., індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 на суму 11 449,28 грн. на загальну суму 78 230,40 грн.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач зазначив, що постановою Вищого адміністративного суду України було визнано протиправним та скасовано наказ про його звільнення та поновлено позивача на посаді начальника Управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області, у зв'язку із чим, починаючи з 13.11.2007 він є поновленим у всіх трудових правах, проте, тільки у лютому 2014 року було скасовано наказ про його звільнення та фактично поновлено на посаді. При цьому позивач наголосив, що його не було допущено до роботи у зв'язку з відсутністю на той час посади, а тому судове рішення про поновлення його на роботі продовжувалось залишатися не виконаним. На думку позивача, внаслідок неправомірного звільнення з роботи ним було недоотримано допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань за вісім років роботи, починаючи з 2007 року та по 2014 рік, які підлягають стягненню з відповідача.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, у якій апелянт, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати, та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання з'явився позивач, апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з викладених у ній підстав.

Представники відповідача та третьої особи до суду не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вищого адміністративного суду України від 26.02.2013 К-51548/09 було визнано протиправним та скасовано наказ голови Державного агентства земельних ресурсів України від 13.11.2007 №1096-к "Про звільнення ОСОБА_2." та поновлено на посаді начальника управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області з 13.11.2007.

На підставі вказаного судового рішення ОСОБА_2 поновлено на посаді начальника управління земельних ресурсів у Козелецькому районі Чернігівської області з 13.11.2007 за наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.02.2014 №60-кт/а.

Наказом від 01.07.2014 №6-к, на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 26.06.2014 №270-кт/а "Про внесення змін до наказу від 21.02.2014 №60-кт/а" позивач приступив до виконання обов'язків на посаді начальника відділу Держземагентсва у Козелецькому районі Чернігівської області з 01.07.2014 з встановленням посадового окладу у розмірі 1 383,00 грн.

16.07.2014 наказом № 321-кт/а Державного агентства земельних ресурсів України позивача було звільнено з займаної посади на підстави його заяви та листа Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 15.07.2014 №21-25-0.7-4646/2-14.

При цьому, питання щодо компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 вирішувалося у судовому порядку. Так, постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.08.2014 у справі №825/2569/14, яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014, частково задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з Відділу Держземагентства у Козелецькому районі Чернігівської області на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки, за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 40 819,20 грн.

У грудні 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про сплату на його користь індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 та заявою про сплату на його користь суми коштів, що складається з допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також індексацій вказаних допомог за період з 13.11.2007 по 16.07.2014.

Судом установлено, що вказана заява позивача була направлена відповідачем до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, на підставі ст.7 Закону України "Про звернення громадян", про що повідомлявся позивач. У зв'язку із відсутністю будь-яких відомостей щодо розгляду питання позивача, останній неодноразово звертався із заявами про невідкладне надання відповіді по суті його вимог, проте, відповідач повідомляв про направлення заяви позивача за належністю та відсутність інформації щодо їх розгляду.

28.01.2015 відповідачем було отримано лист Міністерства соціальної політики України від 19.01.2015 за №39/13/84-15 щодо надання матеріальних допомог (а.с.59-60) та надано відповідь на заяву позивача, текст якої викладено в листі від 31.01.2015 №31-2511-0.4-541/2-15 (а.с. 56).

Вказаним листом відповідач повідомив заявника про неможливість здійснення виплат заявлених позивачем у виді матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань та індексації таких допомог у період з 13.11.2007 по 16.07.2014.

Звертаючись до суду, позивач просив визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати та зобов'язання виплатити допомогу на оздоровлення, допомогу на вирішення соціально-побутових питань, індексації допомоги на оздоровлення, індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань, індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, мотивуючи своє рішення тим, що допомога на оздоровлення може бути надана лише при наданні щорічної відпустки, яка в свою чергу надається відповідно до відпрацьованого часу за заявою працівника згідно графіку щорічних відпусток, а допомога на вирішення соціально побутових питань не є обов'язковою виплатою. Водночас, при вирішенні спору установлено, що позивача було фактично поновлено на посаді 21.02.2014, що унеможливлювало виплату допомог, оскільки фактично у відпустці за вказаний період позивач не перебував (позивачем отримано грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 13.11.2007 по день фактичного звільнення на підставі судового рішення), а також ту обставину, що з моменту фактичного поновлення позивача на посаді та до моменту звільнення, ним не вчинялися жодні дії спрямовані на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення або матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань. Також суд звернув увагу на відсутність будь-яких встановлених чинним законодавством компенсацій за не отриману допомогу на оздоровлення та допомогу на вирішення соціально побутових-питань, та одноразовий характер вказаних виплат, а також компенсації за невикористану відпустку, тому вказані виплати індексації не підлягають.

Надаючи правову оцінку обставинам справи з урахуванням висновків суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду виходить з такого.

За визначенням ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст. 2 цього Закону структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премій за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частин 6, 7, 8 ст. 33 Закону України «Про державну службу» державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 35 названого Закону державним службовцям надається щорічна відпустка з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на оздоровлення та допомога для вирішення соціально-побутових питань входила до системи оплати праці державного службовця.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 20.02.2012 (справа №21-430а11).

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі за текстом - Постанова Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268) визначено, що керівники органів виконавчої влади мають право у межах установленого фонду оплати праці надавати працівникам допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Наведене нормативне регулювання дає підстави для висновку, що виплата допомоги для вирішення соціально-побутових питань не мала обов'язкового характеру, оскільки її виплата ставилась в залежність від наявності коштів передбачених на її виплату, при цьому надання такої допомоги є правом, а не обов'язком відповідних керівників.

Згідно з п.6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268, преміювання керівників органів виконавчої влади, їх заступників, встановлення надбавок, передбачених постановою, надання матеріальної допомоги здійснюється у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається органом вищого рівня.

У межах спірних правовідносин таким є Головне управління Держземагентства у Чернігівській області.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки від 09.11.2015 №9-28-99.6-1213/15-15, підписаної в.о. начальника відділу О.М.Дибань та Головним спеціалістом-бухгалтером Л.Д.Корогод та скріпленою гербовою печаткою, матеріальні допомоги виплачувались згідно затверджених кошторисів на 2007-2014 роки, а керівництву відділу, надавались згідно поданих ними заяв і клопотань до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області. У розрахунках кошторисів передбачені були виплати матеріальних допомог на оздоровлення в розмірі посадового окладу на працівників, які числились по штатному розпису на той час. Матеріальна допомога для вирішення соціально побутових-питань в кошторисах не передбачалась, а якщо і виплачувалась, то виплачувалась за рахунок економії фонду заробітної плати.

При цьому, Окружний адміністративний суд міста Києва небезпідставно звернув увагу, що допомога на оздоровлення може бути надана лише при наданні щорічної відпустки, яка в свою чергу надається відповідно до відпрацьованого часу за заявою працівника згідно з графіком щорічних відпусток, поряд із цим, допомога на вирішення соціально побутових питань не є обов'язковою виплатою, яка б мала бути гарантована державою при стягненні усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору.

Як встановлено судом першої інстанції, з моменту поновлення позивача на посаді та до моменту звільнення, ним не вчинялися жодні дії спрямовані на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення або матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань, у вигляді звернення із відповідною заявою до органу вищого рівня, до компетенції якого належить вирішення питання таких виплат, водночас, фактично у відпустці за вказаний період позивач також не перебував, натомість ним отримано грошову компенсацію за невикористану основну та додаткову відпустки за період з 13.11.2007 по день фактичного звільнення на підставі судового рішення у справі №825/2569/14.

За таких обставин, зважаючи також на те, що виплата допомоги для вирішення соціально-побутових питань не мала обов'язкового характеру, оскільки її виплата ставилась в залежність від наявності коштів передбачених на її виплату, при цьому надання такої допомоги є правом, а не обов'язком відповідних керівників, водночас у відпустці позивач у спірний період фактично не перебував і ним вже отримано компенсацію за невикористану відпустку, колегія суддів вважає правильним висновок Окружного адміністративного суду міста Києва про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача стосовно визнання протиправними дій відповідача та стягнення допомоги на оздоровлення за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21 941,28 грн. та допомоги на вирішення соціально-побутових питань за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 21941,28 грн.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта у його скарзі відносно того, що поновлення позивача на роботі за рішенням суду є самостійною підставою для здійснення виплат вказаних видів допомог, позаяк роботодавець позбавлений можливості виключно за власною ініціативою здійснювати їх нарахування та виплату, тобто реалізація працівником права отримання зазначені видів допомог залежить не лише від волі роботодавця, а і від волевиявлення самого працівника.

Стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача та стягнення індексації допомоги на оздоровлення, індексації допомоги на вирішення соціально побутових питань та індексації грошової компенсації за невикористану основу та додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Згідно з ч.2 ст. 6 цього Закону порядок проведення індексацій грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації вказаного Закону Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі за текстом - Порядок №1078).

Абзацом четвертим пункту 2 зазначеного Порядку передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

За змістом п. 3 Порядку №1078 до об'єктів індексації, визначених у пункті 2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати; також не відносяться одноразова допомога при виході на пенсію, компенсації (крім виплат, визначених пунктом 2 цього Порядку).

Враховуючи, що компенсація за невикористану основну та додаткову відпустки, за період з 13.11.2007 по 16.07.2014 у розмірі 40 819,20 грн., яку було стягнено з відповідача на підставі рішення суду у справі 825/2569/14 (набрало законної сили), має разовий характер, а крім того така компенсація обчислюється із середньомісячного заробітку відповідно до положень п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, то компенсація за невикористану відпустку індексації не підлягає.

Поряд із цим, такі виплати як матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань також мають разовий характер, тому згідно із зазначеним Порядком №1078 індексації не підлягають.

За наведених фактичних обставин, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у цій частині також є обґрунтованими.

Водночас, на думку колегії суддів помилковим є посилання апелянта у апеляційній скарзі на рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013, у якому зазначено, що згідно зі статтями 1, 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Судова колегія звертає увагу, що за змістом положень статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

У даному ж випадку, позивачем заявлено вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення та допомоги на вирішення суцільно-побутових питань, а також індексації цих видів допомоги та індексації грошової компенсації за невикористану основу і додаткові відпустки за період з 13.11.2007 по 16.07.2014, тобто не з раніше нарахованих і вчасно не виплачених доходів, отже, такі доводи позивача є помилковими.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача є правильним, а прийняте ним рішення - законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні спору правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, водночас, відповідачем не доведено підстав для його скасування, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу Держземагенста у Козелецькому районі Чернігівської області, третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області про визнання дій неправомірними та стягнення допомоги та індексації - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повний текст ухвали виготовлено 23 лютого 2016 року

.

Головуючий суддя Губська О.А.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.