Справа № 2-а/0903/1939/11
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2016 р. м. Київ К/800/34246/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Головчук С.В.,

Ємельянової В.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України у Верховинському районі Івано-Франківської області про визнання дій протиправними, зобов'язання провести перерахунок пенсії,

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Верховинському районі Івано-Франківської області на постанову Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Верховинському районі Івано-Франківської області (далі - Управління ПФУ) і просив визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у перерахунку його пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» та зобов'язати перевести його на пенсію по інвалідності як державного службовця, провести перерахунок нарахованої йому пенсії як інваліду ІІ групи згідно з вказаною нормою закону з 4 червня 2010 року і продовжувати проводити таку виплату.

Постановою Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року, позов задоволено.

В касаційній скарзі Управління ПФУ просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог або справу направити на новий розгляд. Посилається на порушення судами норм процесуального та матеріального права, зокрема, статті 37 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії по інвалідності як державному службовцю ОСОБА_4 не перебував на посаді на державній службі, а на обліку в центрі зайнятості.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди встановили, що 11 лютого 2010 року ОСОБА_4 звільнений з державної служби у зв'язку із ліквідацією установи, в якій він працював - Управління з контролю за використанням та охороною земель у Івано-Франківській області, після чого перебував на обліку у Верховинському районному центрі зайнятості Івано-Франківської області як безробітний. 28 квітня 2010 року позивачу встановлена друга група інвалідності загального захворювання. Після цього йому призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 04 червня 2010 року позивач звернувся до Управління ПФУ із заявою про переведення його на пенсію по інвалідності як державного службовця.

Листом від 09.06.2010 року № 1389/03 Управління ПФУ повідомило позивача про відмову у його переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію по інвалідності державного службовця у зв'язку з тим, що відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» пенсія по інвалідності призначається у випадку, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії особа працювала на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців.

Також ОСОБА_4 звертався з даного питання до Пенсійного фонду України, за дорученням якого скаргу було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області, яке листом від 30.11.2010 р. № 1788/Б-4 повідомило позивача, що йому правомірно відмовлено у переведенні на пенсію по інвалідності державного службовця з тих же мотивів, що й відповідач у листі від 09.06.2010 р. № 1389/03.

Задовольняючи позов, суди виходили з наявності для цього умов, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», а саме: ОСОБА_4 станом на день звільнення з роботи до встановлення йому інвалідності за станом здоров'я мав власне стаж державної служби 7 років 11 місяців 24 дні, військової служби 2 роки 24 дні, що зараховується до державної служби, а всього 10 років 17 днів стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, останнім місцем його роботи також була така посада.

З рішеннями судів неможливо погодитися, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 6 статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частинами другою і п'ятою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами I та II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів I та II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно до цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

ОСОБА_4 визнаний інвалідом 2-ї групи не в період перебування на державній службі, тому до спірних правовідносин необхідно застосувати другу умову наведеної норми закону: наявність не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.

Суди першої та другої інстанцій не встановили і не зазначили в рішеннях, на яких посадах позивач набував стаж державної служби, чи віднесені вони до категорій посад державних службовців і за якою правовою нормою, на підставі якого нормативно-правового акту військова служба і яка саме зараховується до стажу державної служби на таких посадах.

Окрім того, на момент пред'явлення позову статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства був передбачений загальний 6-місячний строк звернення до суду за захистом порушеного права.

Зобов'язуючи відповідача вчинити відповідні дії з 4 червня 2010 року, суди не звернули увагу на те, що позов заявлений після спливу цього строку, не вирішили питання про поважність причини його пропуску.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (частина друга статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зважаючи на те, що ухвалені у справі судові рішення не ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно встановлених обставинах справи, вони підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, так як порушення допущені обома судовими інстанціями.

Керуючись статтями 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Верховинському районі Івано-Франківської області задовольнити частково.

Скасувати постанову Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 31 жовтня 2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2015 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.К. Черпак

С.В. Головчук

В.І. Ємельянова