Справа № 2а-7505/12/2070
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2016 року м. Київ К/800/22084/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайла О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Харкові Державної податкової служби

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду 14 березня 2013 року

у справі №2-а-7505/12/2070

за позовом Державного підприємства «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Харкові Державної податкової служби

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Державне підприємство «Теплоелектроцентраль-2 «Есхар» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Харкові Державної податкової служби (далі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень.

Харківський окружний адміністративний суд постановою від 23 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду 14 березня 2013 року, адміністративний позов задовольнив. Скасував податкові повідомлення-рішення від 20 червня 2012 року №, №, №. Стягнув з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір у розмірі 2 146,00 грн.

Разом з тим, у зв'язку з відмовою позивача від позову у частині оскарження податкового повідомлення-рішення № у сумі 1 002,68 грн., Харківський апеляційний адміністративний суд провадження у справі у цій частині закрив.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Позивач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Працівники контролюючого органу провели планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2010 року по 31 грудня 2011 року, про що склали акт від 14 червня 2012 року №180/43-1/300034023, яким встановили порушення позивачем вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.8, підпункту 138.10.1 пункту 138.10 статті 138, пункту 146.12 статті 146 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на 561 878,00 грн.; пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 199.1, 199.2 статті 199 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на додану вартість на 317 366,00 грн.; абзацу 1 статті 2 Закону України «Про плату за землю», пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, у результаті чого занижено податок на землю на 726,60 грн.

За результатами перевірки контролюючий орган прийняв податкові повідомлення-рішення від 20 червня 2012 року №, яким збільшив позивачу розмір грошового зобов'язання з податку на прибуток на 561 879,00 грн., з яких основний платіж - 561 878,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 01,00 грн. та №, яким збільшив розмір грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 341 084,75 грн., з яких основний платіж - 317 366,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - 23 718,75 грн. та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання із земельного податку з юридичних осіб у розмірі 1002,68 грн., з яких основний платіж - 726,60 грн., штрафні (фінансові) санкції - 276,80 грн.

У зв'язку з частковою відмовою позивача від позовних вимог, спірними у даній справі є податкові повідомлення-рішення від 20 червня 2012 року № та №.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок податкового органу про безпідставне включення позивачем до складу податкового кредиту та валових витрат вартості товарів (робіт, послуг), отриманих від ТОВ «Юженерготеплоремонт», ТОВ «РВС Україна» та ТОВ «Харснаб» за правочинами, виконання яких не спричиняє реального настання правових наслідків.

Вказані висновки контролюючого органу ґрунтуються на актах перевірок контрагентів позивача.

Скасовуючи спірні податкові повідомлення-рішення, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту та валових витрат по господарським операціям з придбання товарів (робіт, послуг) у зазначених контрагентів.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Юженерготеплоремонт» на підставі договорів від 14 лютого 2011 року №5, від 28 березня 2011 року №16, від 05 квітня 2011 року №17, від 01 червня 2011 року №48, №49, №50, №59 від 01 серпня 2011 року №55, №56, №57, №58 виконало підрядні ремонтні роботи.

Фактичне виконання ремонтних робіт підтверджується наявними у матеріалах справи копіями податкових накладних, кошторисів, актів приймання виконаних будівельних робіт та оборотно-сальдовою відомістю по рахунку.

Крім того, про фактичне виконання вказаним контрагентом підрядних робіт свідчать копії службових записок щодо надання дозволу на виписку тимчасових перепусток співробітникам ТОВ «Юженерготеплоремонт» та витягів з книги обліку виданих постійних та тимчасових перепусток та журналу реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці та пожежної безпеки підрядних організацій

Наявність у ТОВ «Юженерготеплоремонт» права на здійснення робіт, відповідно до договорів підряду, підтверджується копіями Ліцензії Державного комітету з будівництва та архітектури серії АВ №441934 із відповідним переліком видів робіт (строк дії з 22 грудня 2009 року по 22 грудня 2014 року), Ліцензії Державної архітектурно-будівельної інспекції серії АВ №515901 (строк дії з 22 липня 2010 року по 22 липня 2015 року) та дозволу Територіального управління державного департаменту промислової безпеки, охорони прав і гірничого нагляду по Харківській області № 544.09.63-45.21.5.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що необхідність укладення позивачем зазначених договорів зумовлена виходом з ладу технічного обладнання в зв'язку з тривалим строком та умовами експлуатації, про що свідчать відповідні дефектні акти.

Крім того, як вбачаться з матеріалів справи, ТОВ «РВС Україна» на підставі договорів від 31 січня 2011 року №№ 1/1, 1/2, 1/3 поставило позивачу товар (радіатори опалення, труби поліпропіленові для холодного, гарячого водопостачання та опалення, сантехнічне обладнання).

Фактичне виконання вказаних господарських відносин підтверджується наявними у матеріалах справи копіями податкових накладних, видаткових накладних, прибуткових ордерів.

Також, ТОВ «Харснаб» на підставі договору купівлі-продажу 20 червня 2011 року №201м поставило позивачу товар (вентилі, переходи, відведення, крани, РТІ, запчастини до них), що підтверджується копіями податкових накладних, рахунку, прибуткових ордерів, карток складського обліку матеріалів.

Розрахунки за отриманий товар проведені у безготівковій формі, про що свідчать наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень.

З матеріалів справи вбачається, що транспортування придбаного товару здійснювалось позивачем, про що свідчать копії подорожних листів, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів та довідки про наявність трудових відносин із водіями.

Про отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей також свідчать копії книг обліку довіреностей за 2010-2011 роки, у яких містяться відповідні записи на видачу довіреностей для отримання товарно - матеріальних цінностей від ТОВ «Харснаб» та ТОВ «РВС Україна» .

Судами попередніх інстанцій встановлено, що придбаний у ТОВ «Харснаб» та ТОВ «РВС Україна» товар використаний позивачем у власній господарській діяльності, зокрема, під час виконання укладених із ТОВ «Юженерготеплоремонт» договорів підряду, що підтверджується договорами відповідального зберігання товарно-матеріальних цінностей при виконання підрядник робіт (послуг) та актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей.

З огляду на те, що спірні правовідносини щодо формування позивачем валових витрат виникли у період з січня 2011 року по вересень 2011 року, застосуванню підлягають як норми Податкового кодексу України, що набрали чинності з 01 квітня 2011 року, так і норми Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Так, відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»)

Аналогічні правові норми містять пункт 138.2 статті 138 та підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, виходячи з вказаних норм податкового законодавства, до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач сформував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою вартості придбаних товарів (робіт, послуг), що відповідає наведеним вимогам законодавства.

У відповідності до приписів підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом положень частини першої пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, підставою для нарахування податкового кредиту є податкова накладна, а датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено, що включення позивачем до податкового кредиту лютого 2011 року - листопада 2011 року сум податку на додану вартість, сплачених у ціні отриманих товарів (робіт, послуг) на підставі податкових накладних, оформлених у відповідності до вимог законодавства, свідчить про правомірність формування податкового кредиту спірного періоду.

Натомість, відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до складу податкового кредиту спірної суми податку по господарським операціям із зазначеними контрагентами.

Крім того, укладені договори не визнані у встановленому законом порядку недійсними, інших відомостей, які б свідчили, зокрема, про необґрунтоване завищення позивачем суми витрат та податкового кредиту, відповідачем до суду не надано, а судами попередніх інстанцій таких обставин не встановлено.

Водночас, є помилковими доводи скаржника про те, що відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для ведення господарської діяльності та порушення такими контрагентами вимог податкового законодавства при формуванні своїх податкових зобов'язань, свідчить про відсутність у позивача права на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту та формування валових витрат, оскільки чинне податкове законодавство не ставить у залежність право позивача на формування податкового кредиту та валових витрат від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та валових витрат поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Зважаючи на встановлення судами першої та апеляційної інстанцій факту документального підтвердження валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за результатом здійснення господарської діяльності з ТОВ «Харснаб», ТОВ «РВС Україна» та ТОВ «Юженерготеплоремонт», а також використання придбаного товару (робіт, послуг) підприємством у власній господарській діяльності, податковим органом безпідставно донараховано податкові зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Харкові Державної податкової служби залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду 14 березня 2013 року у справі №2-а-7505/12/2070 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.