Справа № 815/7080/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7080/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» до ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, за участю третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання наказів ДПІ у Київському районі м.Одеси №438-п від 18.09.2015 року, №564-п від 20.11.2015 року незаконними, про визнання дій протиправними, скасування податкових повідомлень-рішень та стягнення з Державного бюджету України податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» до ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання наказів ДПІ у Київському районі м.Одеси №438-п від 18.09.2015 року, №564-п від 20.11.2015 року незаконними, про визнання дій ДПІ у Київському районі м.Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області по проведенню документальної невиїзної перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ "ЛІССА-С" з питань достовірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту по декларації з ПДВ за березень-липень 2015 року та по проведенню документальної невиїзної перевірки фінансово-господарської діяльності ТОВ "ЛІССА-С" з питань декларування від`ємного значення різниць між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, та залишку від`ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року протиправними, визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення ДПІ у Київському районі м.Одеси № від 26.10.2015 року, № від 10.12.2015 року.

В подальшому позовні вимоги були доповнені позовною вимогою про стягнення з Державного бюджету України на банківський рахунок позивача підтверджену суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн.

В судовому засіданні 11.02.2016 року представником позивача були підтримані заявлені позовні вимоги з огляду на те, що позивач сформував від'ємне значення з податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн., яке було відображене у податковій декларації з ПДВ за липень 2015 року. Податковий орган в порушення вимог Податкового кодексу України призначив проведення позапланової перевірки наказом від 18.09.2015 року №438-п та незаконно провів таку перевірку не попередивши про це платника податку, чим порушив його права. Після подання позивачем первинної скарги на податкове повідомлення-рішення від 26.10.2015 року №000212203 позивачем була за власною ініціативою призначена повторна перевірка з тих саме питань та за той саме податковий період і також із тими саме порушеннями вимог ПК України щодо порядку її проведення, що тягне за собою визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.12.2015 року №, яке було винесено за її результатами. Окрім того, в такий спосіб податковий орган позбавив позивача права на бюджетне відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість, що є порушенням ст.1 Протоколу №1 до Європейської конвенції з прав людини щодо гарантування державою права власності, в зв'язку із чим, єдиним способом поновлення порушеного права позивача є стягнення суми відшкодування з податку на додану вартість з Державного бюджету України. Представник відповідача ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки після декларування позивачем від'ємного значення з ПДВ на суму вище 100000,00 грн. відповідно до п.78.1.8 п.78.1 ст.78 ПК України була призначена позапланова перевірка за результатами якої був зроблений висновок про не підтвердження позивачем суми від'ємного значення з ПДВ, оскільки ним не були поновлені втрачені документи первинного податкового та бухгалтерського обліку підприємства. Повторна перевірка були призначена на підставі п.78.1.5 п.78.1 ст.78 ПК України в зв'язку із поданням позивачем первинної скарги не перше податкове повідомлення-рішення, в результаті якої були підтверджені висновки перевірки від 18.09.2015 року та винесено нове податкове повідомлення-рішення. Щодо відшкодування позивачу суми від'ємного значення представник відповідача зазначив, що ним у податкових деклараціях з ПДВ не зазначалась вказана сума до бюджетного відшкодування та не подавалась відповідна заява про відшкодування цієї суми на його банківський рахунок, в зв'язку із чим, у податкового органу відсутній обов'язок щодо складання висновку про повернення з бюджету позивачу цієї суми сплаченого ПДВ.

Представники відповідача та третьої особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державного казначейської служби України в Одеській області були сповіщені належним чином про день, час та місце слухання справи (підпис представників у довідковому листі на обкладинці справи т.1, а.с.251 т.33), але в судове засідання 19.02.2016 року не прибули без поважних причин, а тому суд, на підставі положень ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи 23.02.2016 року в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні в справі докази суд встановив наступні факти та обставини:

Відповідач Державна податкова інспекція у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області, на підставі ст.1 Закону України «Про державну податкову службу», є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, надання висновків на повернення з бюджету надмірно сплачених податків та зборів, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів, дій чи бездіяльності з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, ч.1, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України, підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

Державною податковою інспекцією у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на підставі рішення керівника ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області в особі ОСОБА_2 - головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків ризикових категорій управління податкового аудиту Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, згідно з наказом про здійснення документальної позапланової невиїзної перевірки від 18.09.2015 року за №438-п, відповідно до пп.75.1.2 п.75.1 ст.75 та п.п.79.1 п.79.2 п.79.3 ст.79 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року було проведено документальну невиїзну перевірку фінансово-господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» () з питань достовірності нарахування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту по декларації з ПДВ за березень - липень 2015 року.

За результатами перевірки складено акт №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с._99-106 т.1), яким встановлено порушення п.16.1.12. п.16.1 ст.16, п.44.7 ст.44, п.198.3, п.198.6 ст.198 п.198.2 Податкового кодексу України №2755-VI від 02.12.2010 р. зі змінами та доповненнями, в результаті чого ТОВ «ЛІССА-С» занижено податок на додану вартість за період з 01.03.2015 р. по 31.07.2015 р. на суму 13268515,00 грн.

На підставі акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області прийняте податкове повідомлення-рішення № від 26.10.2015 року (а.с.107 т.1), яким ТОВ «ЛІССА-С» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 16585643,75 грн. (за основним платежем - 13268515,00 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3317128,75 грн.).

Державною податковою інспекцією у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області на підставі рішення керівника ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_3 - головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, згідно з наказом про здійснення документальної позапланової невиїзної перевірки від 20.11.2015 року за №564-п, відповідно до підпункту 78.1.5 п.78.1 ст.78, п.79.1, п.79.2 ст.79 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року було проведено документальну невиїзну перевірку фінансово-господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» з питань декларування від'ємного значення різниць між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту, та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні - липні 2015 року.

За результатами перевірки складено акт №3902/22-02 від 04.12.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.108-115 т.1), яким встановлено порушення п.16.1.12. п.16.1 ст.16, п.44.7 ст.44, п.198.3, п.198.6 ст.198 п.198.2 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.03.2015 року по 31.07.2015 року на суму 13268515,00 грн., завищено суму залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду, рядок 24 декларації суми податку на додану вартість за період липень 2015 року, на суму 44789276,00 грн.

На підставі акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області прийняте податкове повідомлення-рішення № від 10.12.2105 року (а.с.116 т.1), яким ТОВ «ЛІССА-С» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2015 року в розмірі 44789276,00 грн.

Розглянувши оскаржені акти та дії суб'єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить до висновку, що вони лише частково відповідають вимогам закону, виходячи з наступного.

Визнання протиправним та скасування наказу начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси від 18.09.2015 року №438-п «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки».

Відповідно до положень п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: - п.п.78.1.8 платником подано декларацію, в якій заявлено до відшкодування з бюджету податок на додану вартість, за наявності підстав для перевірки, визначених у розділі V цього Кодексу, та/або з від'ємним значенням з податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. гривень.

Позивачем у декларації з податку на додану вартість за липень 2015 року (а.с.240 т.13) у рядку 24 задекларовано від'ємне значення податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн.

Таким чином, станом на 18.09.2015 року у керівника податкового органу були всі необхідні правові підстави, що наведені вище, для прийняття рішення про проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року.

Відповідно до положень п.79.1 ст.79 ПК України таке рішення про проведення перевірки оформлюється наказом керівника податкового органу.

За таких обставин, суд вважає, що видання керівником ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 18.09.2015 року №438-п «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки» (а.с.204 т.19) вчинено за наявності визначених законом підстав порядком та у спосіб, передбачені законом, в зв'язку із чим, в задоволенні позовної вимоги про визнання такого акту суб'єкту владних повноважень протиправним та скасування слід відмовити на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України.

Визнання протиправними дій по проведенню перевірки з питань достовірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у податкових деклараціях з ПДВ за березень-липень 2015 року.

Відповідно до наказу начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 18.09.2015 року №438-п «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки» (а.с.204 т.19) повинна була бути проведена позапланова виїзна документальна перевірка в період з 18.09.2015 року по 18.09.2015 року.

Разом з тим, згідно даних акту перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.99-106 т.1) фактично була проведена позапланова невиїзна документальна перевірка, оскільки згідно даних цього акту перевірки (п.3.2.2) саме 18.09.2015 року посадовими особами виїзд за юридичною (податковою) адресою підприємства не здійснювався.

Таким чином, посадова особа ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_2 не був належним чином уповноважений на проведення саме позапланової невиїзної документальної перевірки.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вчинення посадовою особою органу ДФС України дій, які виходять за межи наданих їй повноважень наказом начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 18.09.2015 року №438-п «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки» (а.с.204 т.19) є такими, що не відповідають законові, а тому повинні бути визнані протиправними.

Окрім того, суд зазначає, що посадова особа органу ДФС не мала права приступати до проведення цієї перевірки, проводити її та оформлювати її результати 18.09.2015 року з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087) встановлено, що особливості регулювання проведення документальної невиїзної перевірки, встановлені статтею 79 ПК, не виключають необхідності дотримання загальних вимог до наявності підстав та порядку проведення документальних позапланових перевірок.

Як зазначено у пункті 79.1 зазначеної вище статті, документальна невиїзна перевірка здійснюється, зокрема, у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Ця норма встановлює, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Пункт 79.2 статті 79 доповнено абзацом другим згідно із Законом України від 24.05.2012 року №4834-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення деяких податкових норм» такого змісту: «Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки». Це доповнення не змінює регулювання, воно уточнює дійсний зміст попередньої норми.

Право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої. Реалізація такого права за відсутності обов'язку у контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення була б неможливою.

Окрім того, незважаючи на проголошену підпунктом 79.3 статті 79 ПК необов'язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України доходить таких висновків: аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

В даному випадку, наказ про проведення податкової перевірки був виданий 18.09.2015 року, фактично перевірки проведена 18.09.2015 року та її результати оформлені також 18.09.2015 року, що підтверджується даними акту перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.99-106 т.1).

Відповідно до п.1 «Вступна частина» акту перевірки від 18.09.2015 року зазначено, що повідомлення від 18.09.2015 року №213 та копія наказу про проведення перевірки від 18.09.2015 року №438-п не був вручений посадовим особам платника до її початку, а направлений на податкову адресу засобами поштового зв'язку.

Згідно штемпелю на поштовому конверті (а.с.205 т.19) повідомлення від 18.09.2015 року №213 та копія наказу про проведення перевірки від 18.09.2015 року №438-п були направлені на адресу позивача податковим органом лише 08.10.2015 року.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у

справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, посадова особа податкового органу, всупереч приписів п.79.2 ст.79 ПК України, висновків постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087), що є порушенням ст.244-2 КАС України та ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», здійснила проведення позаплановою невиїзної документальної перевірки 18.09.2015 року без наявності інформації про вручення посадовим особам платника направлення та копії наказу на перевірку.

Виходячи з наведеного, суд повинен визнати протиправними дії відповідача з проведення 18.09.2015 року позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року та оформлення її результатів шляхом складання акту перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 26.10.2015 року.

На підставі акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області прийняте податкове повідомлення-рішення № від 26.10.2015 року (а.с.107 т.1), яким ТОВ «ЛІССА-С» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 16585643,75 грн. (за основним платежем - 13268515,00 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 3317128,75 грн.).

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087) суд доходить таких висновків: аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Вказаний висновок суду щодо відсутності правових наслідків податкової перевірки в разі не дотримання посадовими особами органу ДФС вимог п.79.2 ст.79 ПК України, повинен застосовуватись до спірних правовідносин, адже, як зазначено вище судом встановлено, що до початку проведення перевірки 18.09.2015 року податковим органом не було дотримано аналогічних вимог ПК України.

Цього є достатнім для визнання протиправним та скасування акту суб'єкту владних повноважень (податкового повідомлення-рішення), який був прийнятий в результаті не дотримання посадовими особами органу ДФС вимог п.79.2 ст.79 ПК України суто з процесуальних питань.

Окрім того, суд зазначає, що єдиним доказом вчинення позивачем порушень податкового законодавства є акт перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року.

Відповідно до положень ч.3 ст.70 КАС України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Оскільки раніше суд констатував ту обставину, що під час проведення позапланової невиїзної документальної перевірки 18.09.2015 року посадовими особами органу ДФС не було дотримано вимог п.79.2 ст.79 ПК України, а тому суд визнав протиправними дії з проведення перевірки та оформлення її результатів, акт перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року не може бути взяти судом до уваги в якості доказу порушення платником податків норм податкового законодавства.

Представниками відповідача під час офіційного з'ясування обставин справи не подано до суду будь-яких інших допустимих доказів вчинення порушення позивачем п.198.3 ст.198 ПК, що стало підставою для збільшення йому податкового зобов'язання з ПДВ та штрафних санкцій у оскарженому податковому повідомленні-рішенні від 26.10.2015 року №, а тому це рішення податкового органу є безпідставним.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо суті виявлених порушень суд зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження під час офіційного з'ясування обставин справи з огляду на наступне.

Посадовою особою ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області вказано у акті №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року - термін надання первинних документів сплинув 14.09.2015 року ТОВ «ЛІССА-С» первинні документи не відновлено та не надано до перевірки.

Однак, вказане твердження посадової особи податкового органу не відповідає дійсності.

Так, до ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від позивача надійшов лист №15/06-2 від 15.06.2015 року, згідно якого було повідомлено про викрадення особистих речей та документів ТОВ «ЛІССА-С», що підтверджується листом слідчого відділу Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 24.04.2015 року №31/17-СВ2905 (а.с.178 т.19).

Відповідно до п.44.5 ст.44 ПК України передбачено, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження повідомлення до контролюючого органу.

Про факт відновлення документів ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області повідомлялось листом ТОВ «ЛІССА-С» №10/09-1 від 10.09.2015 року (а.с.182 т.19), з поштовою квитанцією про направлення цього листа на адресу податкового органу 10.09.2015 року (а.с.183-184 т.19).

Надана представником відповідача доповідна записка керівника ДПІ у Київському районі м.Одеса ГУ ДФС в Одеській області від 09.02.2016 року №2057/8/15-51-22-02-05 (а.с.202 т.33), згідно якої така кореспонденція не поступала до ДПІ, не спростовує факту відновлення платником податків документів первинного податкового та бухгалтерського обліку та направлення про це інформації податковому органу, тобто виконання ним приписів п.44.5 ст.44 ПК України.

Окрім того, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно положень абз.2 п.44.5 ст.44 ПК України платник податків повинен лише відновити протягом 90 днів з дня направлення повідомлення про втрату документи первинного податкового та бухгалтерського обліку підприємства, однак обов'язок щодо повідомлення про це податковий орган законом на нього не покладений.

Таким чином, станом на 10.09.2015 року (дату направлення повідомлення про відновлення документації) та 18.09.2015 року (день проведення перевірки та складання акту перевірки) первинні документи ТОВ «ЛІССА-С» було відновлено та про це був повідомлений податковий орган, в зв'язку із чим, суд за цих обставин приймає до уваги надані представником позивача первинні документи податкового та бухгалтерського обліку підприємства щодо підтвердження правомірності формування сум податкового кредиту з податку на додану вартість минулих податкових періодів.

Щодо правомірності формування показників податкового кредиту з податку на додану вартість минулих податкових періодів (січень 2014 року - червень 2015 року), що вплинули на формування від'ємного значення, суд виходячи з положень ч.4,5 ст.11 КАС України встановлює правомірність таких дій позивача з огляду на наступне.

Так, з податковій звітності позивача з податку на додану вартість за період 2014 рік - липень 2015 року включно, а саме: з показників відображених у рядку 10.1. (колонка Б) Декларацій «Придбання (виготовлення, будівництво, спорудження) з податком на додану вартість на митній території України товарів (послуг) та основних фондів з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку для здійснення операцій, які підлягають оподаткуванню за ставкою 20 відсотків та нульовою ставкою» вбачається, що на формування цих показників мали вплив витрати на придбання товару (алкогольної продукції), ТМЦ та отримання послуг, сплати комунальних платежів, придбання послуг зв'язку, придбання транспортних послуг та інші адміністративні витрати.

Основними постачальниками товарів та послуг в період січень 2014 року - липень 2015 року позивача є: ТОВ «ОЛЕКСАНДРІЯ-БЛІГ» ІКЮО 31969320 ІНН 64 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «БЕВЕРЛІ-ФУДС» ІКЮО 31605811 ІНН 09 - придбання клею в асортименті; АТ «ВЕТРОПАК ГОСТОМЕЛЬСЬКИЙ СКЛОЗАВОД» ІКЮО 00333888 ІНН 11 - придбання пляшки в асортименті; ТОВ «ГРАНТЕФІЯ» « ІКЮО 39450889 ІНН 51 - придбання барвників в асортименті; ТОВ «ДЕЛЬФІН» ІКЮО 30620802 ІНН 54 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ ВКФ «ДНІПРОФІЛЬТР» ІКЮО 38530465 ІНН 69 - придбання картону фільтрувального в асортименті; ПАТ «ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ ЦЕЛЮЛОЗНО-КАРТОННИЙ КОМБІНАТ» ІКЮО 00278818 ІНН 24 - придбання виробів складної конфігурації в асортименті; ТОВ «ІНТЕРСТАРЧ УКРАЇНА» ІКЮО 38307757 ІНН 38 - придбання сиропу глюкозо-фруктозного в асортименті; ТОВ «КАТЕРИНОПІЛЬСЬКИЙ АГРОПРОДУКТ» ІКЮО 35821448 ІНН 74 - придбання жирів рослинного походження в асортименті; ТОВ «КОТОВСЬКИЙ ВИНЗАВОД» ІКЮО 30827073 ІНН 36 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ОДЕСЬКИЙ ЛГЗ» ІКЮО 37872562 ІНН 34 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ МАРІНТАЛЬ» ІКЮО 37946843 ІНН 34 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «МАРЦЕК-ДРУКАРСЬКИЙ ДВІР» ІКЮО 38298821 ІНН 66 - придбання поліграфічної продукції в асортименті; ТОВ «НИК+» ІКЮО 30389880 ІНН 21 - придбання ковпачка в асортименті; ТОВ «ОВАЦІЯ» ІКЮО 22392394 ІНН 62 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ОРТАН» ІКЮО 38888128 ІНН 81 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ПП ОСОБА_4 ІКЮО НОМЕР_1 ІНН НОМЕР_1 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ПАТ «РОКИТНІВСЬКИЙ СКЛЯНИЙ ЗАВОД» ІКЮО 00293462 ІНН 36 - придбання пляшки в асортименті; ПП «СПІРІТ-РВ» ІКЮО 36290658 ІНН 67 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ТАІС-ДІСТРІБЬЮШН» ІКЮО 38351958 ІНН 43 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ТЕТРА ПАК» ІКЮО 20016121 ІНН 19 - придбання пакувального матеріалу в асортименті; ТОВ «АРОНДА» ІКЮО 38226081 ІНН 14 - придбання послуг по перевезенню товарів; Товариство з обмеженою відповідальністю-фірма «УКРОПТТОРГ» ІКЮО 22767570 ІНН 55 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ЕНОГРУП» ІКЮО 33568452 ІНН 47 - придбання бентоніту; ТОВ «ЮБІКОМ ТОРГ» ІКЮО 38156344 ІНН 12 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ПП «ЮНІФОЛ» ІКЮО 32696784 ІНН 27 - придбання ковпачка в асортименті; ТОВ «СТИЛЬ-НОВА» ІКЮО 36883568 ІНН 85 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «НВП «АБСОЛЮТНИЙ СТАНДАРТ» ІКЮО 32282769 ІНН 67 - придбання алкогольних напоїв в асортименті; ТОВ «ШУСТОВ-СПИРТ» ІКЮО 31273638 ІНН 23 - придбання алкогольних напоїв в асортименті.

Факт придбання товарів та послуг від вказаних контрагентів підтверджується наданими представником позивача первинними документами податкового та бухгалтерського обліку: договорами поставки та купівлі-продажу товарів та послуг (а.с.1-257 т.13, а.с.1-250 т.14, а.с.1-229 т.15, а.с.129-177 т.17), податковими накладними (а.с.122-250 т.1, а.с.1-250 т.2, а.с.1-252 т.3, а.с.1-250 т.4, а.с.1-250 т.5, а.с.1-250 т.6, а.с.1-250 т.7, а.с.1-274 т.8, а.с.1-250 т.9, а.с.1-251 т.10, а.с.1-238 т.11, а.с.1-250 т.12), платіжними дорученнями та банківськими виписками про рух коштів по рахунку позивача щодо проведення оплати вартості придбаних товарів та послуг, в тому числі податку на додану вартість у зазначених податкових періодах (а.с.1-250 т.16, а.с.202-259 т.17, а.с.1-250 т.18, а.с.1-171 т.19, а.с.203-250 т.24, а.с.1-251 т.25, а.с.1-257 т.26, а.с.1-250 т.27, а.с.1-250 т.28, а.с.1-250 т.29, а.с.1-250 т.30, а.с.1-280 т.31, а.с.1-250 т.32, а.с.1-174 т.33), податкові декларації з ПДВ за відповідні податкові періоди з уточнюючими розрахунками та розшифровками в розрізі контрагентів (а.с.1-250 т.12, а.с.1-257 т.13, а.с.209-252 т.19, а.с.1-251 т.20, а.с.1-260 т.21, а.с.1-240 т.22, а.с.1-250 т.23, а.с.1-192 т.24).

Пунктом 2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірювач, базуються на даних бухгалтерського обліку.

Пунктом 1 ст.9 цього ж Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо же неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до п.2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (надалі - Положення) під первинними документами розуміються документи, створені у письмовій або електронній формах, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.4 Положення первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральній та /або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис особи, що брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п.2.5 Положення документ повинен бути підписаний особисто та підпис може бути скріплений печаткою.

Таким чином, зазначені вище документи первинного бухгалтерського та податкового обліку складені у відповідності до приписів діючого законодавства, мають всі необхідні для цього реквізити, а тому відповідає критеріям належного доказу, визначеного ст.70 КАС України.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з положеннями п.2001.1 ст.2001 Податкового кодексу України система електронного адміністрування податку на додану вартість забезпечує автоматичний облік в розрізі платників податку: - суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних та розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних; - суми податку, сплачені платниками при ввезенні товару на митну територію України; - суми поповнення та залишку коштів на рахунках в системі електронного адміністрування податку на додану вартість; - суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні та розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних; - інші показники, які згідно з вимогами пункту 34 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу враховуються під час обрахунку суми податку, обчисленої за формулою, визначеною пунктом 2001.3 статті 2001 цього Кодексу.

Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість встановлюється Кабінетом Міністрів України (Постанова Кабінетe Міністрів України від 16.10.2014 року №569 «Деякі питання електронного адміністрування податку на додану вартість», якою затверджено Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість.

Відповідно до п.2001.2 ст.2001 Податкового кодексу України для відкриття рахунків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника.

Згідно з п.2001.3 ст.2001 Податкового кодексу України платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму податку (SНакл), обчислену за такою формулою: еНакл = еНаклОтр + еМитн + еПопРах + еОвердрафт - еНаклВид - еВідшкод - еПеревищ, де: SНаклОтр - загальна сума податку за отриманими платником податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, податковими накладними, складеними платником податку відповідно до пункту 208.2 статті 208 цього Кодексу та зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних, та розрахунками коригування до таких податкових накладних, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних; SМитн - загальна сума податку, сплаченого платником при ввезенні товарів на митну територію України; еПопРах - загальна сума поповнення з поточного рахунку платника податку рахунка в системі електронного адміністрування податку, в тому числі рахунків у системі електронного адміністрування податку платника - сільськогосподарського підприємства, що обрало спеціальний режим оподаткування відповідно до статті 209 цього Кодексу, зазначених у підпунктах "а" - "в" пункту 2001.2 цієї статті; SНаклВид - загальна сума податку за виданими платником податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунками коригування до таких податкових накладних, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних; SВідшкод - загальна сума податку, заявлена платником до бюджетного відшкодування з урахуванням сум коригувань, проведених за результатами перевірок; SПеревищ - загальна сума перевищення податкових зобов'язань, зазначених платником у поданих податкових деклараціях з урахуванням поданих уточнюючих розрахунків до них, над сумою податку, що міститься в складених таким платником податкових накладних та розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Платникам податку, які станом на 1 січня 2016 року зареєстровані платниками податку на додану вартість менш як 12 звітних (податкових) місяців, а також платникам, зареєстрованим платниками податку на додану вартість після 1 січня 2016 року, - таке збільшення здійснюється протягом перших шести робочих днів кварталу, що настає за кварталом, в якому строк такої реєстрації досягає 12 звітних (податкових) місяців.

Показники формули, визначеної цим пунктом, обраховуються з 1 липня 2015 року. Під час обрахунку показників S НаклОтр та S НаклВид також використовуються розрахунки коригування, складені починаючи з 1 липня 2015 року та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, до податкових накладних, складених до 1 липня 2015 року, що підлягали наданню покупцям - платникам податку. Для обрахунку показників S НаклОтр, S НаклВид та S Митн використовуються документи (податкові накладні, розрахунки коригування, митні декларації, аркуші коригування та додаткові декларації), складені починаючи з 1 липня 2015 року.

Згідно п.13 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість. ДФС автоматично обчислює суму податку, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Реєстрі. Платник податку має право отримувати у ДФС інформацію про стан свого електронного рахунка (в тому числі додаткових електронних рахунків), а також суму податку, на яку він має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування в Реєстрі.

Відповідно по п.24 вказаного Порядку на запит платника податку шляхом надсилання електронного повідомлення ДФС надає інформацію про рух коштів на його електронних рахунках (інформація про суми коштів, перерахованих з електронних рахунків платника до бюджету, на спеціальний рахунок, на поточний рахунок платника).

Згідно витягу з системи електронного адміністрування ПДВ №20310011 (а.с.180 т.33) станом на 20.08.2015 року податковим органом підтверджено право позивача на розпорядження сумою податку в розмірі 45621328,03 грн., на яку платник податку має право виписувати податкові накладні та/або розрахунки корегування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, система електронного адміністрування ДФС України підтверджує правомірність формування позивачем податкового кредиту з податкову на додану вартість минулих податкових періодів (січень 2014 року - липень 2015 року) по взаємовідносинах з наведеним вище контрагентами позивача на підставі податкових накладних внесених до Єдиного реєстру податкових накладних на загальну суму 45621328,03 грн., що свідчить про безпідставність висновку про не підтвердження платником податку від'ємного значення з ПДВ у податковій декларації за липень 2015 року, який міститься в акті перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.99-106 т.1).

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.10.2015 року № підлягає задоволенню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Визнання протиправним та скасування наказу начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси від 20.11.2015 року за №564-п «Про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки».

Відповідно до положень п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: - п.п.78.1.5 платником подано в установленому порядку органу державної податкової служби заперечення до акту перевірки або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки або скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення у разі, коли платник податків у своїй скарзі (запереченнях) посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об'єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки.

Позивачем 05.11.2015 року до Головного управління ДФС в Одеській області була подана первинна скарга від 05.11.2015 року №1/0511-С (а.с.227-231 т.33) на податкове повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.10.2015 року №. У вказаній скарзі позивач зазначає, що під час проведення перевірки 18.09.2015 року не було враховане та обставина, що документи первинного податкового та бухгалтерського обліку підприємства були відновлені станом на 10.09.2015 року про що була повідомлена ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області, а тому просив скасувати вказане податкове повідомлення-рішення.

З положень Податкового кодексу України та Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами №916 від 21.10.2015 року вбачається, що розгляд скарги платника податків здійснюється органом вищого рівня.

Так, згідно з ч.2 Розділу IX «Зміст рішення про результати розгляду скарги та його вручення» Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами №916 від 21.10.2015 року за результатами розгляду скарги контролюючий орган приймає одне з таких рішень: 1) повністю задовольняє скаргу платника податків та скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 2) частково задовольняє скаргу платника податків та в окремій частині скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 3) залишає скаргу без задоволення, а рішення контролюючого органу, яке оскаржується, без змін; 4) зменшує (збільшує) суму грошового зобов'язання.

Під час прийняття цих рішень контролюючий орган має право зменшити (збільшити) суму грошового зобов'язання або податкового боргу, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків та у відповідній частині суми штрафних (фінансових) санкцій.

Згідно з п.2.4 Порядку взаємодії структурних підрозділів органів доходів і зборів у процесі розгляду скарг платників податку на рішення органів доходів і зборів щодо визначення сум грошового зобов'язання, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 17.01.2014 року №41 якщо за результатами проведеного попереднього аналізу скарги з'ясовується, що в матеріалах скарги недостатньо документів, необхідних для об'єктивного розгляду скарги та/або вказані в скарзі доводи і факти свідчать про можливе не дослідження під час перевірки певних обставин, підрозділ адміністративного оскарження готує проект рішення про продовження строку розгляду скарги. В проекті такого рішення зазначається про проведення відповідно до вимог Податкового кодексу України документальної позапланової перевірки.

Згідно рішення ГУ ДФС в Одеській області про продовження строку розгляду первинної скарги позивача від 25.11.2015 року №3069/10/15-32-10-02-07 (а.с.237 т.33) та листа ГУ ДФС в Одеській області від 11.11.2015 року №7/15-32-10-02-12 (а.с.232-233 т.33), на який посилається представник відповідача, як підставу для призначення повторної перевірки позивача, орган, який розглядає первинну скаргу платника податків ГУ ДФС в Одеській області не ініціював та не вимагав провести повторну перевірку позивача на підставі п.п.78.1.5 ст.78.1 ст.78 ПК України за той саме податковий період з питань, які зазначені платником податків у своїй первинній скарзі від 05.11.2015 року та не були досліджені під час проведення перевірки 18.09.2015 року.

Таким чином, станом на 20.11.2015 року у керівника податкового органу були відсутні необхідні правові підстави, що наведені вище, для прийняття рішення про повторне проведення позапланової виїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року в межах обставин, зазначених платником податків у своїй первинній скарзі до ГУ ДФС в Одеській області.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд вважає, що видання керівником ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 20.11.2015 року №564-п «Про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки» (а.с.207 т.19) вчинено за відсутності визначених законом підстав не у порядок та у спосіб, передбачені законом, в зв'язку із чим, позовної вимоги про визнання такого акту суб'єкту владних повноважень протиправним та скасування підлягають задоволенню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Визнання протиправними дій по проведенню невиїзної документальної перевірки з питань достовірності нарахування від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту у податкових деклараціях з ПДВ за березень-липень 2015 року.

Відповідно до наказу начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 20.11.2015 року №534-п «Про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки» (а.с.207 т.19) повинна була бути проведена позапланова виїзна документальна перевірка в період з 23.11.2015 року тривалістю 5 робочих днів.

Разом з тим, згідно даних акту перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.108-115 т.1) фактично була проведена позапланова невиїзна документальна перевірка, оскільки згідно даних цього акту перевірки (п.3.2.2) в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року посадовими особами виїзд за юридичною (податковою) адресою підприємства не здійснювався.

Таким чином, посадова особа ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_3 не був належним чином уповноважений на проведення саме позапланової невиїзної документальної перевірки.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах

повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вчинення посадовою особою органу ДФС України дій, які виходять за межи наданих їй повноважень наказом начальника ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області наказу від 20.11.2015 року №534-п «Про проведення позапланової невиїзної документальної перевірки» (а.с.207 т.19) є такими, що не відповідають законові, а тому повинні бути визнані протиправними.

Суд також зазначає, що посадова особа органу ДФС не мала права приступати до проведення цієї перевірки 23.11.2015 року, проводити її та оформлювати її результати 04.12.2015 року з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087) встановлено, що особливості регулювання проведення документальної невиїзної перевірки, встановлені статтею 79 ПК, не виключають необхідності дотримання загальних вимог до наявності підстав та порядку проведення документальних позапланових перевірок.

Як зазначено у пункті 79.1 зазначеної вище статті, документальна невиїзна перевірка здійснюється, зокрема, у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Ця норма встановлює, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Пункт 79.2 статті 79 доповнено абзацом другим згідно із Законом України від 24.05.2012 року № 4834-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення деяких податкових норм» такого змісту: «Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки». Це доповнення не змінює регулювання, воно уточнює дійсний зміст попередньої норми.

Право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої. Реалізація такого права за відсутності обов'язку у контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення була б неможливою.

Окрім того, незважаючи на проголошену підпунктом 79.3 статті 79 ПК необов'язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України доходить таких висновків: аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

В даному випадку, наказ про проведення податкової перевірки був виданий 20.11.2015 року, фактично перевірки проведена в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року (п.2.1 акту перевірки) та її результати оформлені 04.12.2015 року, що підтверджується даними акту перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.108-115 т.1).

Відповідно до п.1 «Вступна частина» акту перевірки від 04.12.2015 року зазначено, що повідомлення від 20.11.2015 року №248 та копія наказу про проведення перевірки від 20.11.2015 року №564-п не був вручений посадовим особам платника до її початку, а направлений на податкову адресу засобами поштового зв'язку.

Згідно штемпелю на поштовому конверті (а.с.208 т.19) повідомлення від 20.11.2015 року №248 та копія наказу про проведення перевірки від 20.11.2015 року №564-п були направлені на адресу позивача податковим органом лише 25.11.2015 року вже після фактичного початку проведення невиїзної перевірки (23.11.2015 року).

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, посадова особа податкового органу, всупереч приписів п.79.2 ст.79 ПК України, висновків постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087), що є порушенням ст.244-2 КАС України та ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», здійснила проведення позаплановою невиїзної документальної перевірки в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року без наявності інформації про вручення посадовим особам платника направлення та копії наказу на перевірку.

Виходячи з наведеного, суд повинен визнати протиправними дії відповідача з проведення в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року та оформлення її результатів шляхом складання акту перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року» (а.с.108-115 т.1) на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 10.12.2015 року.

На підставі акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області прийняте податкове повідомлення-рішення № від 10.12.2105 року (а.с.116 т.1), яким ТОВ «ЛІССА-С» зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2015 року в розмірі 44789276,00 грн.

Відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно постанови Верховного Суду України від 27.01.2015 року по справі №21-425а-14 (номер рішення у ЄДРСР - 43075087) суд доходить таких висновків: аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Вказаний висновок суду щодо відсутності правових наслідків податкової перевірки в разі не дотримання посадовими особами органу ДФС вимог п.79.2 ст.79 ПК України, повинен застосовуватись до спірних правовідносин, адже, як зазначено вище судом встановлено, що до початку проведення перевірки 23.11.2015 року податковим органом не було дотримано аналогічних вимог ПК України.

Цього є достатнім для визнання протиправним та скасування акту суб'єкту владних повноважень (податкового повідомлення-рішення), який був прийнятий в результаті не дотримання посадовими особами органу ДФС вимог п.79.2 ст.79 ПК України суто з процесуальних питань.

Окрім того, суд зазначає, що єдиним доказом вчинення позивачем порушень податкового законодавства є акт перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року «Про результати позапланової документальної невиїзної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року».

Відповідно до положень ч.3 ст.70 КАС України докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги.

Оскільки раніше суд констатував ту обставину, що під час проведення позапланової невиїзної документальної перевірки в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року посадовими особами органу ДФС не було дотримано вимог п.79.2 ст.79 ПК України, а тому суд визнав протиправними дії з проведення перевірки та оформлення її результатів, акт перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року не може бути взяти судом до уваги в якості доказу порушення платником податків норм податкового законодавства.

Представниками відповідача під час офіційного з'ясування обставин справи не подано до суду будь-яких інших допустимих доказів вчинення порушення позивачем п.198.3 ст.198 ПК, що стало підставою для збільшення йому податкового зобов'язання з ПДВ та штрафних санкцій у оскарженому податковому повідомленні-рішенні № від 10.12.2105 року, а тому це рішення податкового органу є безпідставним.

Щодо суті виявлених порушень суд зазначає, що вони не знайшли свого підтвердження під час офіційного з'ясування обставин та обґрунтування незаконності цього податкового повідомлення-рішення у цій частині збігається з вищенаведеним обґрунтуванням незаконності податкового повідомлення-рішення відповідача від 26.10.2015 року №.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень

адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах

повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з

використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м.Одеси ГУ ДФС в Одеській області № від 10.12.2015 року підлягає задоволенню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Відшкодування позивачу суми податку на додану вартість.

Позивачем у декларації з податку на додану вартість за липень 2015 року (а.с.240 т.13) у рядку 24 задекларовано від'ємне значення податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн.

Вказана сума від'ємного значення з податку на додану вартість сформована за рахунок податкового кредиту минулих податкових періодів, що підтверджується даними податкових декларацій позивача з податку на додану вартість за період січень 2014 року-червень 2015 року (а.с.1-250 т.12, а.с.1-257 т.13, а.с.209-252 т.19, а.с.1-251 т.20, а.с.1-260 т.21, а.с.1-240 т.22, а.с.1-250 т.23, а.с.1-192 т.24).

Ця сума від'ємного значення ПДВ підтверджена відповідними первинними документами податкового та бухгалтерського обліку підприємства та право на розпорядження яким підтверджено податковим органом 20.08.2015 року №20310011 (а.с.180 т.33), про що зазначено судом вище під час мотивування протиправності та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.10.2015 року №.

Відповідно до п.п.14.1.18 п.14.1 ст.14 ПК України бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення ПДВ на підставі підтвердження правомірності сум такого відшкодування за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Статтею 200 ПК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин) встановлений порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків.

Відповідно до положень п.200.5 ст.200 ПК України не мають право на отримання бюджетного відшкодування особи, які: - були зареєстровані як платники податку менш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява про бюджетне відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів); - мали обсяги оподаткованих операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів).

Позивач був зареєстрований платником ПДВ 06.02.2014 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом платника податку на додану вартість від 06.02.2014 року №200161208 (а.с.109 т.1), тобто більш ніж за 12 місяців до липня 2015 року.

Згідно наданих представником позивача податкових декларацій з податку на додану вартість за період з січня 2014 року по червень 2015 року (а.с.1-250 т.12, а.с.1-257 т.13, а.с.209-252 т.19, а.с.1-251 т.20, а.с.1-260 т.21, а.с.1-240 т.22, а.с.1-250 т.23, а.с.1-192 т.24) обсяг оподаткованих операцій податком на додану вартість тільки за період березень-липень 2015 року склав 83,0 млн. грн., що значно перевищує суму від'ємного значення з податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн., яка вказана у п.24 податкової декларації з ПДВ за липень 2015 року (а.с.240 т.13).

Вищенаведене свідчить про те, що позивач ґрунтовно та правомірно мав сподіватись на бюджетне відшкодування вказаної суми ПДВ за рахунок коштів Державного бюджету України.

Європейська Конвенція про захист прав і основних свобод людини (далі -Конвенція) була підписана 04.11.1950 року в Римі десятьма європейськими державами. Відтоді вона стала фундаментом усього комплексу міжнародно-правового регулювання в галузі прав людини, її законних інтересів та потреб, відправною точкою на шляху цивілізованих європейських держав до втілення в життя загальнолюдських цінностей. Ратифікувавши Конвенцію про права людини 17.07.1997 року, Україна визнала не лише право на «мирне володіння майном», а й згідно із положеннями ст.1 Протоколу №1 до Конвенції визнала право на звернення фізичних та юридичних осіб до Європейського суду з прав людини за захистом своїх порушених прав та охоронюваних Конвенцією свобод, пов'язаних з реалізацією права власності.

Основною метою ст.1 Протоколу №1 до Конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та іншим порушенням принципу безперешкодного користування своїм майном, до яких часто вдаються або схильні вдаватися на практиці уряди держав.

Названа стаття проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які, на її думку, необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів».

На відміну від більшості положень Конвенції, ст.1 Протоколу №1 захищає права не лише фізичних, а й юридичних осіб, наприклад, компаній. Цей аспект даної статті має важливе значення, оскільки економічна система держав-учасниць Конвенції заснована на праві приватної власності й праві вільно створювати такі економічні одиниці, як «юридичні особи»: неурядові організації, релігійні органи, засоби масової інформації тощо.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв'язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу №1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також буде мати місце порушення ст.1 Протоколу №1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, звичайно, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже, майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Дозір унд Фьордертехнік Гмбг проти Нідерландів», п.53).

Під дію статті 1 Протоколу №1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України», «Едуард Петрович Мельник проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Вказані рішення ЄСПЛ свідчать про те, що захист права особи на відшкодування податку на додану вартість за рахунок державного бюджету повинно розглядати, як захист права особи на майно у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Такий висновок також випливає з п.49 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06).

Згідно п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Тобто суд повинен встановити чи вчинені дії податкового органу щодо позбавлення права позивача на відшкодування йому задекларованої суми від'ємного значення податку на додану вартість на підставі закону та у відповідності до нього.

Як зазначено судом вище в цьому рішенні, податковий орган грубо порушив визначену законом процедуру призначення, проведення податкових перевірок 18.09.2015 року та з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року, а винесені ним податкові повідомлення-рішення, як за процедурою так й за суттю визначених порушень податкового законодавства не відповідають фактичним обставинам та закону.

За таких обставин суд повинен констатувати те, що обмеження права позивача на бюджетне відшкодування податку на додану вартість (права на майно) здійснено податковим органом, як представником держави Україна, з порушенням основного принципу втручання держави у цей процес - принципу законності, що свідчить про недотримання при цьому гарантій для позивача, передбачених ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Перед судом постає питання щодо обрання способу поновлення порушеного права позивача.

Звичайний порядок відшкодування платнику податків суми від'ємного значення податку на додану вартість визначений п.200.7 ст.200 ПК України та складається з того, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Далі п.п.200.8-200.13 ст.200 ПК України встановлюють алгоритм дій податкового органу щодо проведення перевірки даних декларації та заявлених сум до бюджетного відшкодування й прийняття висновку про відшкодування підтвердженої суми від'ємного значення за рахунок коштів Державного бюджету України.

Представник позивача в судовому засіданні 11.02.2016 року зазначив, що позивач планував вказати суму від'ємного значення в розмірі 44789276,00 грн. до бюджетного відшкодування шляхом перерахування коштів на його банківський рахунок у січні 2016 року у податковій декларації за грудень 2015 року та отримати ці кошти для проведення оплати вартості продовження дії ліцензій на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додання сидру) №259935 серії АЕ від 03.03.2014 року (а.с.207-210 т.33), граничний строк для оплати продовження їхньої дії спливає 28.02.2016 року.

Таким чином, суд погоджується з тим, що позивач мав намір та економічно обґрунтовану необхідність відобразити у податковій звітності - податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2015 року (термін подання до контролюючого органу - до 20.01.2016 року) у рядку 23.2 суму податку на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню та яка заявлена к стягненню по даній справі.

Як відзначив ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office, «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

В додаткових письмових запереченнях проти позову (а.с.218-221 т.33) представник відповідача вказує на те, що згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у судових рішеннях від 16.09.2015 року по справі №21-881а15, від 17.11.2015 року по справі №21-4371а15 та від 02.12.2015 року по справі №21-2650а15 відшкодування податку на додану вартість на користь платника податку повинно відбуватись у формі зобов'язання податковий орган скласти висновок та направити його на виконання до відповідного органу ДКС України.

Суд вважає, що положення вказаних судових рішень не можуть бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на наступне.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.244-2 КАС України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У зазначених вище судових рішеннях Верховний Суд України зробив висновок про порядок застосування положень ст.200 ПК України в частині обрання судом такого способу захисту порушеного права платника податку, як стягнення суми заборгованості з Державного бюджету України на його банківський рахунок.

Цей висновок Верховного Суду України стосувався тієї правової ситуації, коли платник податку подав відповідну заяву про відшкодування йому суми податку на додану вартість, податковий орган провів відповідну перевірку та підтвердив заявлену до відшкодування суму, але не направив відповідного висновку до органу ДКС України про повернення цієї суми. Прикладом цього є описова частина постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по справі №21-2650а15 (номер рішення у ЄДРСР - 54438185).

На відміну від вищенаведеної правової ситуації, податковий орган по цій справі своїми податковими повідомленнями-рішеннями № від 26.10.2015 року, № від 10.12.2015 року, ще до подачі позивачем заяви про відшкодування йому суми від'ємного значення податку на додану вартість за процедурою, визначеною п.200.7 ст.200 ПК України, фактично позбавив платника податків права на бюджетне відшкодування, адже цими рішеннями було зменшена сума бюджетного відшкодування ПДВ за липень 2015 року та донараховане податкове зобов'язання з ПДВ, що дорівнює сумі від'ємного значення.

Представник відповідача в судовому засіданні 11.02.2016 року підтвердив, що у разі подання такої заяви платником податку зараз вона ні в якому разі не буде задоволена податковим органом та відповідний висновок про повернення коштів платнику податку не буде складений аж до моменту набрання законної сили судового рішення щодо перегляду законності винесення відповідачем податкових повідомлень-рішень № від 26.10.2015 року, № від 10.12.2015 року, тобто через невизначений законом проміжок часу в період якого буде відбуватись порушення права позивача на майно, яке гарантоване ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, а це є неприпустимим.

За таких обставин, такий спосіб відновлення порушеного права позивача, як зобов'язання податковий орган скласти відповідний висновок про підтвердження суми задекларованого від'ємного значення податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн. та направити його до органу ДКС України для виконання за обставин, що встановлені по цій справі, не може бути застосований судом з причини його не ефективності у питанні поновлення прав особи, яка вернулась за судовим захистом.

Представником позивача у заявах про збільшення позовних вимог був запропонований інший спосіб поновлення порушеного права - стягнення з Державного бюджету України на банківський рахунок позивача суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн.

Суд вважає за можливе обрати саме такий спосіб поновлення порушеного права з огляду на наступне.

Насамперед, слід зазначити, що такий спосіб відшкодування податку на додану вартість, як його перерахування з Державного бюджету України на банківський рахунок платника податків, передбачений нормами п.п.б) п.200.4 ст.200 ПК України, тобто передбачений законом.

Окрім того, існуюча судова практика визнає стягнення з Державного бюджету України на банківський рахунок платника податків сум податку на додану вартість, що підлягають відшкодуванню належним способом захисту порушеного права.

Так, відповідно до положень ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняті за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права та для всіх судів України.

Відповідно до положень ч.4 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно постанови Верховного Суду України від 24.02.2009 року по справі №21-2141ов08 (номер рішення у ЄДРСР - 3741893) суд зазначив, що в разі порушення податковим органом порядку відшкодування податку на додану вартість або у разі невідшкодування бюджетної заборгованості з ПДВ право платника порушується внаслідок неодержання коштів з бюджету, а тому способом захисту цього права має бути вимога про стягнення зазначених коштів (відшкодування заборгованості).

Хоча вказане судове рішення було ухвалено під час дії Закону України «Про податок на додану вартість», механізми та порядок відшкодування податку на додану вартість, передбачені ст.11 цього Закону та ст.200 ПК України є майже тотожними, в зв'язку із чим, вказане судове рішення може бути застосовано до спірних правовідносин відповідно до принципу аналогія права, можливість застосування якого передбачена ст.9 КАС України.

Окрім того, суд вважає, що напряму до вказаних правовідносин повинно застосовуватись положень постанови Верховного Суду України від 03.06.2014 року по справі №21-131а14 (номер рішення у ЄДРСР - 39783830) стосовно способу захисту порушеного права платника податків, в який Верховний Суд України визнав законним здійснення стягнення з Державного бюджету України суми невідшкодованого податку на додану вартість, оскільки погодився з висновками ухвали Вищого адміністративного суду України від 21.01.2014 року, якою залишено в силі постанова Харківського окружного адміністративного суду від 28.11.2012 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2013 року про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача заборгованість з відшкодування ПДВ за травень 2012 року в розмірі 2180908,00 грн.

Відповідно до положень ст.2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» встановлено, що суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права.

Відповідно до положень ч.1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно положень ч.2 ст.8 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень п.4 ч.2 ст.162 КАС України передбачено, що суд у разі задоволення адміністративного позову може прийняти постанову про стягнення коштів. А згідно абз.2 ч.2 ст.162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача на розпорядження приналежним йому майном, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Таким способом поновлення прав особи, що звернулась за судовим захистом по цій справі, є саме стягнення з Державного бюджету України на користь позивача суми відшкодування сплаченого податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн., в зв'язку із чим, заявлена аналогічна позовна вимога підлягає задоволенню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

В судових засіданнях 13.01.2016 року та 01.02.2016 року судом було прийнято до провадження заяву представника позивача про зміну та уточнення позовних вимог (а.с.87-97 т.1, а.с.177-178 т.33) та відповідно до положень ч.1 ст.88 КАС України, протокольною ухвалою суду було відстрочено позивачу сплату судового збору до винесення судом рішення по справі за позовною вимогою про стягнення з Державного бюджету України на його банківський рахунок суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість в розмірі 44789276,00 грн. виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, Україна гарантує особі право зверненню до суду для захисту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу. Аналогічна норма закріплена в ст.55 Конституції України та ч.1 ст.6 КАС України.

Разом з тим, вказана позовна вимога відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» повинна бути оплачена судовим збором в розмірі 1,5% від заявлених позовних вимог, що складає 671839,14 грн.

Представником позивача подане було відповідне клопотання про відстрочення сплати вказаної суми судового збору, оскільки на час подання заяви про уточнення позовних вимог на рахунках підприємства позивача вказана сума відсутня, що підтверджується наданою банківською випискою руху коштів по рахунку позивача від 21.12.2015 року (а.с.119 т.1), згідно якої залишок коштів складає лише 200,00 грн. Під час подання заяви про зміну позовних вимог від 01.02.2016 року представником позивача надана квитанція про сплату судового збору частково в розмірі 14750,00 грн.

При цьому, суд виходив з позиції, яка висловлена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 23.01.2015 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 08.07.2011 №3674-УІ «Про судовий збір», відповідно до якої сплата судового збору не повинна перешкоджати доступу до правосуддя, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. З огляду на це адміністративні суди зобов'язані забезпечити доступ до суду з неухильним дотриманням вимог Закону про судовий збір, у тому числі й щодо відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати. Відстрочення та розстрочення сплати судового збору, звільнення від його сплати особи, яка через майновий стан не може його сплатити, направлено на забезпечення доступності до правосуддя та реалізацію права таких осіб на судовий захист.

Оскільки відстрочка по сплаті збору за цією вимогою була надана судом позивачу до винесення рішення по справі та представником позивача не надано доказів здійснення сплати судового збору, суд на підставі положень ст.ст.88,94 КАС України повинен стягнути суму судового збору, на яку надавалася відстрочка, з позивача на користь Державного бюджету України до ухвалення судового рішення по суті заявлених позовних вимог в розмірі 658307,14 грн. (1218,00 грн. відстрочка за первинним позовом + 657089,14 грн. відстрочка за уточненими позовними вимогами - 14750,00 грн. сума фактично сплаченого за уточненими позовними вимогами судового збору).

Судові витрати розподілити у відповідності до вимог ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» (65088, м.Одеса, Люстдорфська дорога 92/94, кімната 910, Код ) на користь Державного бюджету України розрахунковий рахунок №4005 в ГУ ДКСУ в Одеській області, Код одержувача 37607526, МФО 828011 судовий збір в розмірі 658307,14 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області з проведення 18.09.2015 року позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року та оформлення її результатів шляхом складання акту перевірки №2289/22-03/39066857 від 18.09.2015 року.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 26.10.2015 року №.

5. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 20.11.2015 року №564-п «Про проведення позапланової виїзної документальної перевірки».

6. Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області з проведення в період з 23.11.2015 року по 27.11.2015 року позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «ЛІССА-С», з питань декларування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та залишку від'ємного значення який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у березні-липні 2015 року та оформлення її результатів шляхом складання акту перевірки №3902/22-02 від 04.12.2015 року.

7. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління ДФС в Одеській області від 10.12.2015 року №.

8. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІССА-С» (65088, м.Одеса, Люстдорфська дорога 92/94, кімната 910, Код ) відшкодування податку на додану вартість в сумі 44789276,00 грн.

9. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Суддя Єфіменко К.С.