Справа № 820/1890/15
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" лютого 2016 р. м. Київ К/800/36338/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Іваненко Я.Л. , Пасічник С.С. , розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області з вимогами про зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2015р. позовні вимоги задоволено частково. Скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні від 29.12.2014р. щодо ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., зобов'язано Головне управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області видати позивачці посвідку на постійне проживання. В іншій частині позовних вимог позов залишено без задоволення.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015р. апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області задоволено. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2015р. по справі № 820/1890/15 скасовано. Прийнято нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції апеляційний суд вказав на те, що процесуальною можливістю звернення до суду є наявність порушеного права особи з боку суб'єкта владних повноважень рішенням, дією або бездіяльністю, та як наслідок можливий спосіб судового захисту у вигляді сформованих позовних вимог відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому не виключена правова можливість звернення до суду з іншими вимогами у випадках, встановлених законодавством, що регулює спірні правовідносини. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушеного права особи та помилковість обраного належного способу захисту.

У касаційній скарзі представник позивача з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених апеляційним судом, просить судове рішення скасувати залишити без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., прибула в Україну в 1986 році з метою працевлаштування. 04.07.2003 року позивачці було оформлено і видано посвідку на постійне проживання в Україні. 03.09.2004р. на підставі висновку ВГІРФО УМВС України в Харківській області позивачці було видано посвідку на постійне місце проживання.

04.03.2014р ОСОБА_3 звернулася з заявою до ГУ МВС України в Харківській області з питання обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку. Проте обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні не був здійснений.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2014р. по справі №820/10172/14, яка набрала законної сили, за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії адміністративний позов задоволено частково та зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії ХР №11363 громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_3.

08.09.2014р. на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду №820/10172/14 від 11.06.2014р. громадянці ОСОБА_3 було видано посвідку на постійне проживання у зв'язку із досягненням нею 45-річного віку на підставі раніше виданої посвідки на постійне проживання серії від 03.09.2004р.

В подальшому 29.12.2014р. висновком Головного спеціаліста ГУДМС України в Харківській області про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянка ОСОБА_3 визнана такою, що немає дозволу на імміграцію, посвідки на постійне проживання серії від 04.07.2003р. та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання від 03.09.2004р. та від 08.09.2014р. визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню, анульовано відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_3 та повідомлено позивачку, що видані посвідки на постійне проживання є недійсними.

У вказаному висновку зазначено, що на момент звернення, а саме 25.06.2003р., положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". У зв'язку із цим оформлена громадянці СРВ ОСОБА_3 посвідка від 04.07.2003 та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання від 03.09.2004р. та від 08.09.2014р. підлягають визнанню недійсними та вилученню.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з протиправності висновків відповідача про те, що оформлена позивачці посвідка від 04.07.2003р. та видані на її підставі у подальшому посвідки на постійне проживання підлягають визнанню недійсними та вилученню. Як правильно зазначено судом, відповідачем не наведено жодних правових норм, якими визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні для позивачки у справі. Крім того, посвідка на проживання видана на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд вказав на помилковий спосіб судового захисту у вигляді сформованих позовних вимог. Апеляційним судом зроблено висновок, що оскаржуваним у справі висновком від 29.12.2014р. не порушено право особи з боку відповідача як суб'єкта владних повноважень. Також вказано на існування можливості звернення до суду з іншими вимогами у випадках, встановлених законодавством, що регулює спірні правовідносини. Заявлені позовні вимоги шляхом визнання протиправним висновку та як наслідок зобов'язання вчинити певні дії є передчасними, а тому неправильно обраний позивачем спосіб судового захисту є підставою для відмови у задоволенні вимог позовної заяви.

Апеляційним судом також зазначено, що у зв'язку з наявною можливістю повторного звернення позивачем до суду з належно обраним способом судового захисту відсутня необхідність надавати правову оцінку спірним правовідносинам щодо наявності або відсутності права позивача на постійне проживання на території України.

Апеляційний суд вважав, що зазначений висновок в розумінні Закону України "Про імміграцію" або Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012р. №251, не є рішенням суб'єкта владних повноважень, яке може створювати відповідні правові наслідки для позивача. Зазначений висновок з огляду на його зміст носить лише рекомендований та доцільний характер.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції є помилковими.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" від 07.06.2001р., передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності підстав, вказаних у ст. 12 вказаного закону, для скасування дозволу на імміграцію. Апеляційним судом не досліджувалося питання щодо наявності або відсутності права позивача на постійне проживання на території України, хоча апеляційна скарга містить доводи саме про відсутність дозволу на імміграцію в позивачки у справі. Висновки про те, що оскаржуваний висновок носить лише рекомендований та можливий характер та не порушує права позивачки, передбачені нормами чинного законодавства України, є помилковими.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення суду апеляційної інстанції необґрунтованим та такими, що підлягає скасуванню з направленням на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, оскільки зазначені недоліки при розгляді справи унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом.

Під час нового розгляду справи, суду слід з'ясувати в повному обсязі всі обставини, що мають значення при розгляді справи, надати правову оцінку всім позовним вимогам позивача та доводам апеляційної скарги, встановити, чи були підстави для прийняття оскаржуваного висновку.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 17.06.2015р. у справі скасувати.

Справу направити на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Іваненко Я.Л.

Пасічник С.С.