Справа № 824/2419/15-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/2419/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов О.В.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

16 лютого 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Білоуса О.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

Представника позивача: ОСОБА_2,

Представника відповідача: Рачук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернівецької митниці Державної фіскальної служби України на постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Чернівецької митниці Державної фіскальної служби України про стягнення заробітку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся в суд з адміністративним позовом до Чернівецької митниці Державної фіскальної служби України про стягнення виплати за вимушений прогул з 02.11.2009 по 10.09.2010 в загальній сумі 25 532,96 грн., з 05.03.2013 по 17.01.2015 в загальній сумі 78 782,62 грн.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 28.12.2015 адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та його представник просили суд відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги та залишити постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу в митних органах України, де працював на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1. Відповідно до запису №21 від 12.11.2009 позивач звільнений з роботи у Чернівецькій митниці за порушення присяги державних службовців.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.09.2010 по справі №2а-1032/10/2470 визнано протиправним звільнення ОСОБА_4 та скасовано наказ Державної митної служби України №1949-к від 02.11.2009 щодо припинення перебування його на державній службі в митних органах України та поновлено останнього на займаній посаді.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2011 постанову суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволені позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2011, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.09.2010 - залишено без змін.

З метою примусового виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду по адміністративній справі №2а-1032/10/2470 13.06.2014 було видано два виконавчих листа.

Ухвалою суду від 09.09.2014 виконавчий лист № 2а-1032/10/2470 від 13.06.2014, визнано таким, що не підлягає виконанню повністю. Також, даною ухвалою внесені виправлення до виконавчого листа №2а-1032/10/2470 від 13.06.2014, а саме в частині боржника, визначивши замість Чернівецької обласної митниці, боржником - Державну митну службу України, правонаступником якої є Міністерство доходів і зборів України.

Відповідно до наказу Державної фіскальної служби України від 17.01.2015 № 132-о "Про виконання рішення суду" скасовано наказ Державної митної служби України від 02.11.2012 №1949-к "По особовому складу митних органів" та поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста "Сокиряни" Чернівецької митниці Міндоходів.

Наказом Чернівецької митниці ДФС від 21.01.2015 № 32-о "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України від 17.01.2015 № 132-о "Про виконання рішення суду" оголошено ОСОБА_4 наказ Державної фіскальної служби України від 17.01.2015 № 132-о "Про виконання рішення суду" щодо скасування наказу Державної митної служби України від 02.11.2012 № 1949-к "По особовому складу митних органів" та поновлено ОСОБА_4 на посаді старшого державного інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста "Сокиряни" Чернівецької митниці Міндоходів, крім того визнано ОСОБА_4 таким, що приступив до виконання обов'язків старшого державного інспектора відділу митного оформлення №3 митного поста "Сокиряни" Чернівецької митниці Міндоходів з 21.01.2015 з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відповідно до періодів з 03.11.2009 по 10.09.2010 становить 214 робочих днів, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу буде становити 35949,86 грн. (214 дн.*167,99 грн. = 35949,86 грн.), з 11.09.2010 по 19.01.2011 (87 робочих днів), з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який складає 14615,13 грн. (87 дн.*167,99 грн. = 14615,13 грн.), за період з 27.03.2014 по 16.01.2015 (199 робочих днів), з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, який складає 33430,01 грн. (199 дн.*167,99 грн. = 33430,01 грн.).

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в законі України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII).

Приписи даного закону передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв'язку з цим, суд виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Оскільки норми спеціального Закону №3723-XII не регулюють питання проведення виплати в день звільнення, строки розрахунку та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Так, при вирішення цього спору суд виходить із того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі двох окремих положень норм матеріального права, якими є ст.ст.235,236 КЗпП України.

Тому необхідно визначити періоди окремо, а саме за період з 03.11.2009 по 10.09.2010 право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу регулюється ст.235 КЗпП України, а за період з 11.09.2010 по 16.01.2015 право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу регулюється ст.236 КЗпП України.

Розглядаючи період від дня звільнення до винесення судом першої інстанції рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді, а саме з 03.11.2009 по 10.09.2010, згідно з правилами ч. 2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як роз'яснює Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 №348) (далі - Порядок).

Відповідно до абз. 3 розділу 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно вищевказаного колегія суддів погоджується з методом розрахунку суду першої інстанції, а саме з тим, що середньоденна заробітна плата позивача становить 167,99 грн. та тим, що за час вимушеного прогулу з 03.11.2009 по 10.09.2010 (214 днів) середній заробіток становитиме 35949,86 грн. і дана сума підлягає стягненню у судовому порядку.

Також суд першої інстанції правильно зробив висновки, щодо позиції відповідача, згідно якої ОСОБА_4 не має права на отримання зазначених коштів у зв'язку із незаявленням такої позовної вимоги у первинному позові про поновлення на роботі, а саме правильно визначив, що така позиція суперечить чинному трудовому законодавству України, яке не містить будь-яких застережень щодо цього. Крім цього відповідно до положень КЗпП України та рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень, частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013, №8-рп/2013 справа №1-13/2013, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тому позивач у протиправний спосіб був позбавлений можливості працювати та отримувати відповідну заробітну плату за відпрацьований час, внаслідок чого були порушенні його конституційні права. Позбавивши позивача права на працю, відповідач фактично позбавив його можливості на забезпечення достатнього життєвого рівня, що є неприпустимим, а також те, що саме Чернівецька митниця здійснювала облік робочого часу позивача та виплачувала йому заробітну плату, слідує, що кошти у вищевказаній сумі необхідно стягнути саме з відповідача.

Розглядаючи період, який визначає виплату з наступного дня після винесення судом першої інстанції рішення про поновлення ОСОБА_4 на займаній посаді по день його фактичного поновлення на займаній посаді, а саме з 11.09.2010 по 16.01.2015 суд першої інстанції вірно не погодився з поділом позивача даного періоду на два підперіоди: від дня винесення судом першої інстанції рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді до дня його працевлаштування на приватне підприємство «Сквадра» з 10.09.2010 по 15.04.2011 та від дня його звільнення за посади у приватному підприємству «Сквадра» по день його фактичного поновлення на займаній посаді в органах державної фіскальної служби з 05.03.2013 по 17.01.2015, з огляду на те, що в період з 19.01.2011 по 27.03.2014 правових підстав для поновлення позивача на займаній посаді не було, оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду скасовано постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.09.2010, у справі №2а-1032/10/2470, якою позивача поновлено на посаді та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Тому у даному випадку суд першої інстанції вірно вирішив розділити період з 11.09.2010 по 16.01.2015 на два підперіоди, а саме від дня винесення судом першої інстанції рішення про поновлення ОСОБА_4 на посаді до дня винесення постанови Львівським апеляційним адміністративним судом постанови про скасування постанови Чернівецького окружного адміністративного суду та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову, з 11.09.2010 по 19.01.2011 та від дня прийняття Вищим адміністративним судом України ухвали, якою скасовано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду залишено без змін, до дня який передує поновленню позивача на посаді, з 27.03.2014 по 16.01.2015.

З врахуванням правової позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 23.06.2015 №21-63а15, яке є обов'язковою відповідно до ст.244-2 КАС України, а саме того, що ст.236 Кодексу законів про працю України, визначає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Також дана стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до ч.1 ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною 2 ст.257 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п.3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 4 ст.257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606-XIV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до ст.2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, а саме пункту 34 постанови від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

З урахуванням вище зазначеної позиції Верховного Суду України та того, що постанова Чернівецького окружного адміністративного суду від 10.09.2010 у справі №2а-1032/10/2470 в частині поновлення позивача на державній службі виконана шляхом прийняття наказу лише від 17.01.2015 № 132-о "Про виконання рішення суду", суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, відповідно до періодів, з 11.09.2010 по 19.01.2011 (87 робочих днів) (стягнення середнього заробітку в розмірі 14615,13 грн.) та період з 27.03.2014 по 16.01.2015 (199 робочих днів) (стягнення середнього заробітку в розмірі 33430,01 грн.).

Щодо позиції відповідача, згідно якої, в діях Чернівецької митниці не має вини щодо несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_4, оскільки таке поновлення мало бути здійснено Державною фіскальною службою України, суд зазначає, що Чернівецька митниця існує в єдиній структурі Державною фіскальної службою України і саме вона здійснює облік часу працівників та виплачує їм заробітну плату, а тому саме на неї має бути покладено обов'язок щодо виплати середнього заробітку ОСОБА_4 за час вимушеного прогулу.

Також колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції вказує те, що з моменту незаконного звільнення позивача з посади до моменту його фактичного поновлення на посаді пройшло більше 5 років. Така тривалість судового процесу (у т.ч. і виконання рішення суду) суперечить положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 в частині вирішення спору в розумні строки, а тому позивач має право на справедливу сатисфакцію національного рівня, яка полягає у виплаті йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи, а тому колегією суддів відхиляються, оскільки не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення заявлених вимог у спосіб та межах, визначених законом.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Чернівецької митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 19 лютого 2016 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Білоус О.В.