Справа № 817/3188/15
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Недашківська К.М.
Суддя-доповідач:Капустинський М.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"23" лютого 2016 р. Справа № 817/3188/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Капустинського М.М.

суддів: Мацького Є.М.

Шидловського В.Б.,

при секретарі Гунько Л.В. ,

за участю сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "04" грудня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Начальник відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Левицька Наталія Валеріївна про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов"язання вчинення певних дій та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулась до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - відповідач), в якому позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ №554/04/к від 07.09.2015 року про її звільнення з посади начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області; поновити її на посаді начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області; стягнути на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 30000 грн. 00 коп..

Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 07.09.2015 року про своє звільнення, ОСОБА_3 вважає протиправним. Так, зі змісту наказу вбачається, що позивач звільнена з роботи у зв'язку з впровадженням нової структури та штатного розпису Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 06.02.2015 року, змінами в організації праці та скороченням посади начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Враховуючи впровадження нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області видано наказ №31/08 від 11.02.2015 року. Однак, як зазначила позивач, її не було повідомлено які саме зміни проведені в Головному територіальному управлінні юстиції, та не було доведено, яким чином ці зміни вплинули на істотність умов праці. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» та наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності органів Міністерства юстиції України», Головні управління юстиції України в областях перейменовано на Головні територіальні управління юстиції України в областях, та затверджено граничну чисельність працівників. Виходячи з вказаних актів вважає, що фактично ніякої реорганізації не відбулося та окрім зміни назви відділу нічого не змінилося. Згідно штатного розпису, затвердженого станом на 01.01.2015 року, та нового штатного розпису, затвердженого 11.02.2015 року, у відділі нотаріату залишилася таже чисельність посад (7 осіб, в тому числі і посада начальника відділу). Тобто, жодного скорочення серед державних службовців в Головному територіальному управлінні юстиції не проведено. Позивач також зазначила, що в попередженні, яке було їй вручено 28.04.2015 року, запропоновано продовжити роботу на посаді головного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області або державного виконавця державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції. І лише при ознайомлені її з наказом про звільнення, їй ще було запропоновано сім посад, від яких вона відмовилась. Зазначає, що не всі вакантні посади, які були в Управління на час її звільнення, їй були запропоновані. До того ж, вона є одинокою матір"ю, яка сама виховує та утримує дитину віком в 10 років, а за таких підстав, відповідно до ст.184 КЗпП України, у роботодавця було відсутнє право на її звільнення.

З врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути моральну шкоду в розмірі 30000 грн., що виразилася в розладі здоров'я, душевних та психічних стражданнях.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2015 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Позивач у справі звернулась до суду з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати зазначену постанову та прийняти нову - про задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у дослідженому судом випадку відбулось скорочення штату (штатної посади) - начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 03.04.2015 №99/08 затверджено Положення про відділ з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, де визначені, зокрема, основні завдання відділу, його функції, права, вимоги до керівника відділу.

Суд не прийняв до уваги посилання позивача на протиправні дії відповідача, щодо затвердження Положення про відділ з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, зокрема, в частині визначення вимог до особи, яка претендує на зайняття посади начальника відділу, так як на момент розгляду судом адміністративної справи та вирішення спору по суті, будь-яке процесуальне рішення щодо порушеного за даним фактом кримінального провадження №000078 - відсутне.

Також, судом зазначено, що постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 23.07.2015 року у справі №817/1384/15 (а.с.97), яка набрала законної сили (ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015 року (а.с.101)), у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції у рівненській області про скасування наказу №234/4/к від 10.04.2015 про призначення начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Левицької Н.В., визнання протиправними дії першого заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Xарчука В.І., який виконував обов'язки начальника управління, та скасування попередження на ім'я ОСОБА_3 - відмовлено.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішенням суду від 23.07.2015 у справі №817/1384/15 встановлено правомірність та законність Наказу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 03.04.2015 року №99/08 про затвердження Положення про відділ з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, який встановлює обсяг компетенції начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Відповідачем з часу попередження про звільнення і до часу звільнення було запропоновано позивачу усі наявні вакантні посади, проте від усіх запропонованих посад (навіть рівнозначних - двох посад начальників відділів) позивач відмовилася.

Суд дійшов висновку, що Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області належно виконало вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника.

Щодо доводів позивача, що вона є одинокою матір"ю, а відтак за діючим законодавством не могла бути звільнена, суд виходив з того, що для отримання соціальної додаткової відпустки розлучена жінка, яка є позивач, окрім заяви про надання цієї відпустки, копій свідоцтва про народження дитини та розірвання шлюбу, має надати роботодавцю будь-який інший документ, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини.

Позивачкою не було надано належних доказів того, що вона має статус одинокої матері, зокрема - довідку з органів реєстрації актів цивільного стану.

Суд констатував, що поняття «самостійне виховання дитини» та «самостійне утримання дитини» не є тотожними. На його думку, саме надання доказів в сукупності самостійного як "виховання" так і самостійного "утримання" дитини вимагається від сторони для визначення статусу "одинока мати" для можливого врахування при звільненні.

Суд послався на довідку відділу Державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції від 03.12.2015 року (а.с.158), як на доказ того, що на користь позивачки виплачуються аліменти колишнім чоловіком - ОСОБА_6. Звідси висновок суду, позивач не може вважатися такою, що утримує дитину самостійно.

Таким чином, суд вважав Наказ №554/04/к про звільнення начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_3 із займаної посади - правомірним.

Інші вимоги, як похідні від розглянутої, не могли були бути задоволені.

Надаючи правову оцінку правовідносинам які виникли у сторін, з урахуванням встановлених судом обставин та досліджених матеріалів справи, колегія суддів не погоджується в частині висновків суду першої інстанції, які покладено в основу прийнятої постанови та вважає, що встановлення протилежного вимагає її скасування з частковим задоволенням позовних вимог.

Із запису в трудовій книжці №10 (а.с.117) слідує, що ОСОБА_3, відповідно до наказу №421/04 від 12.07.2013, переведена на посаду начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції, як така, що успішно пройшла стажування на цю посаду.

28 квітня 2015 року ОСОБА_3 отримала письмове попередження, за змістом якого, відповідно до частин 3, 4 ст.32, частин 2, 3 ст.49-2 КЗпП України, наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року №115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», наказу Міністерства юстиції України 02 лютого 2015 року №139/5 «Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції», наказу Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 11 лютого 2015 року 31/08 «Про введення в дію штатного розпису, структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції у Рівненській області», у зв'язку із змінами в організації праці у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області, у зв"язку із змінами в організації праці в Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області, її (ОСОБА_3) попереджено про зміну істотних умов праці та запропоновано продовжити роботу на посаді головного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області або на посаді державного виконавця відділу державної виконавчої служби Здолбунівського районного управління юстиції (а.с. 41).

У попередженні зазначено, що у разі відмови від продовження роботи, позивач буде звільнена з 29 червня 2015 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. З зазначеним попередженням ОСОБА_3 ознайомилася 28 квітня 2015 року, про що свідчить її підпис та запис «Не погоджуюсь».

Наказом начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 07.09.2015 №554/04/к позивача звільнено з роботи у зв'язку з скороченням посади, згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП (далі - наказ №554/04/к) (а.с.13).

Підстава звільнення: попередження від 28.04.2015, штатний розпис Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 06.02.2015 року.

З наказом №554/04/к позивач ознайомлена 07.09.2015 року, про що свідчить її особистий підпис на примірнику.

Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін, суд зазначає, що відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників. Тобто сама по собі реорганізація, без скорочення чисельності та штату працівників, не може бути підставою для звільнення з публічної служби.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що скорочення чисельності або штату працівникі у відділі нотаріату - не було.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі Наказу №115/5 відбулося саме перейменування Головного управління юстиції у Рівненській області на Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області, що не заперечувалось відповідачем по справі під час вирішення спору по суті. Тобто, юридична особа публічного права - Головне управління юстиції у Рівненській області, не припинялася шляхом ліквідації або реорганізації (злиття, поділу, приєднання, виділення або перетворення), а лише змінила найменування.

Теж відбулося і у відділі нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області де зазначений відділ було перейменовано на відділ з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

За змістом п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Надаючи оцінку правомірності звільнення ОСОБА_3 у звязку зі зміною в організації праці, зміною структури та штатного розпису, як зазначено в оскаржуваному наказі №554/04/к від 07 вересня 2015 року, необхідно вказати, що п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України як підставу для розірвання трудового договору визначає наявність змін в організації виробництва і праці внаслідок, зокрема, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Крім того, термін змін в організації виробництва і праці використовується і в ч.3 ст.32 КЗпП України. У цьому випадку зміна в організації виробництва і праці стосується зміни істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу. Однак, апелянтом не зазначено та не надано пояснень з приводу того, яка саме зміна в організації праці, серед перелічених вище, була підставою для звільнення позивачки з роботи.

Зважаючи на підставу звільнення ОСОБА_3 за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, апеляційним судом підлягають встановленню обставини скорочення посад (штату) у відділі нотаріату, в тому числі посади начальника відділу, яку обіймала позивачка. Для цього було порівняно та проаналізовано штатні розписи на 2015 рік Головного управління юстиції у Рівненській області (а.с.81-82) та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області станом на 10 лютого 2015 року (а.с.85-86).

Оскільки обидва штатних розписи (станом на 01.01.2015 та 06.02.2015) містять посилання на затверджений штат у кількості 7 штатних одиниць то жодного скорочення чисельності працівників відділу не відбулося.

Посада начальника відділу нотаріату не була скорочена, а перейменована, оскільки відповідно до Посадової інструкції начальника відділу завдання і обов'язки, які покладені на нього, повністю відповідають тим, що передбачені для начальника відділу з питань нотаріату.

Аналіз зазначених штатних розписів дає підстави вважати, що будь-якого скорочення штату працівників відділу нотаріату не мало місця, організація праці відділу нотаріату, структура, штатний розпис та чисельність працівників цього підрозділу не змінились, посилання апелянта у цій частині спростовуються наведеними вище обставинами справи з посиланням на належні докази, що їх підтверджують. Посада начальника відділу нотаріату, яку обіймала ОСОБА_3, взагалі не скорочувалась. В структурному підрозділі не відбулися жодні зміни у його складі за спеціальністю, кваліфікацією чи професіями.

Відтак, не можуть братись до уваги посилання відповідача на збільшення функцій відділу нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та повноважень начальника відділу, оскільки розширення кола функцій та завдань відділу, які зазначає відповідач, не є зміною організації праці (зміною істотних умов праці) керівника відділу в розумінні трудового законодавства.

Крім того, як встановлено жодного з працівників відділу нотаріату Головне управління юстиції у Рівненській області, окрім ОСОБА_3, не попереджали про наступне вивільнення у звязку зі зміною організації праці, зміною структури та штатного розпису та не звільняли на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Скорочення штату працівників за іншими посадами в інших структурних підрозділах згідно з штатним розписом Головного територіального управління юстиції у Рівненській області не стосується спірних правовідносин, оскільки суд перевіряє наявність підстав для звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а саме: начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області.

З огляду на викладене, у відповідача хоча й відбулись штатні зміни в Управлінні, проте такі зміни не мали наслідком скорочення чисельності штатних одиниць у відділі нотаріату, отже твердження позивача про проведення скорочення спростовується матеріалами справи.

Таким чином, вимоги позивачки були належно обґрунтованими у зв'язку з відсутністю юридичного факту (змін в організації виробництва і праці), виключно який і є підставою для звільнення працівника відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. У відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_3 з публічної служби відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а тому позовні вимоги щодо скасування наказу начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 07.09.2015 року №554/04/к "Про звільнення ОСОБА_3" підлягають задоволенню.

До того ж, суд вважає за необхідне зазначити, що розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору з працівником відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу, передбачає дотримання певних гарантій для працівника.

Так, за загальним правилом встановленим ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2015 року позивачку відповідно до статті 49-2 Кодексу попереджено про майбутнє вивільнення 29.06.2015 року, отже відповідачем дотримано норми ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, щодо строку її звільнення з дати попередження. Але при цьому встановлено, що не всі вакантні посади, які були в Управління на час звільнення позивачки, були їй запропоновані. Так, відповідно до наданого письмового уточнення позовних вимог до адміністративного позову, позивачем зазначено, шо їй не було запропоновано 23 вакантні посади про оголошення конкурсів на які їй стало відомо з сайту Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Оголошення розміщувалися в період з 27.08.2015 року по 03.09.2015 року, тоб то в період з дати її попередження по дату звільнення.

Посилання Відповідача, що зазначені вакантні посади безпосередньо не входили до штатного розпису Управління, колегія суддів не приймає, так як відповідно до норм діючого законодавства, відповідач звільняючи ОСОБА_3 з публічної служби відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, зобов"язаний був запропонувати їй всі наявні вакантні посади, які були як на час попередження так і що до тих, які з"явилися з дати попередження по дату звільнення позивачки. Невиконання відповідачем зазначеного обов"язку стосовно ОСОБА_3, свідчить про протиправність його дій та виммагає поновлення її на роботі.

Крім того, власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Статтею 184 Кодексу законів про працю України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 визначено, що "одинока мати" це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка має дитину 2005 року народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження, яка долучена до матеріалів справи (а.с.14).

Також, судом встановлено, що позивачка у шлюбі не перебуває, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, яке долучено до матеріалів справи (а.с.15).

Згідно довідки Рівненської загальноосвітньої школи 1-Ш ступенів №22 (а.с.153) батько дитини ОСОБА_7 - ОСОБА_6 не бере участі у навчанні та вихованні свого сина. Батьківські збори не відвідує та не цікавиться життям і розвитком дитини.

Посилання суду першої інстанції в своєму рішенні на довідку державного виконавця (а.с.158), що ОСОБА_3 отримує аліменти на дитину від ОСОБА_6, а звідси, не може вважатися такою, що сама утримує дитину, є хибним, так як зміст зазначеної довідки не відповідає вищезазначеному, а навпаки свідчить, що ОСОБА_3 аліментів від ОСОБА_6 не отримує.

Таким чином, оскільки позивачка має дитину до чотирнадцяти років, у шлюбі не перебуває, самостійно її виховує та утримує, то суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка не є одинокою матір'ю в розумінні ст.184 Кодексу законів про працю України.

Виходячи з системного аналізу викладеного, вбачається, що окрім того що не відбулося скорочення штатної чисельносту у відділі нотаріату, (незапропонуванням всіх наявних вакантних посад ОСОБА_3 в разі скорочення), то позивачка ще є і одинокою матір'ю, а враховуючи вимоги ст.184 кодексу законів про працю України, якою встановлено заборону на звільнення вказаної категорії працівників, колегія суддів вважає, що і з зазначеної підстави висновок суду першої інстанції що до правомірності її звільнення - є помилковим.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, позивачку необхідно поновити на посаді начальника відділу нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області з 07 вересня 2015 року.

За змістом Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 Про практику розгляду судами трудових спорів, працівник який поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, має право на середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України, де зазначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до довідки Головного територіального управління юстиції у Рівненській області середньоденна заробітна плата позивачки становить 134 грн. 88 коп. (а.с.38), а відтак слід стягнути з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15915 грн. 84 коп., з розрахунку, що час вимушеного прогулу становить 118 робочих днів (з 08 вересня 2015 року по 23 лютого 2016 року).

Згідно пунктів 2 і 3 ч.1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанова суду про поновлення ОСОБА_3 на посаді та про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Рівненській області середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, в межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стосовно вимог позивача про стягнення 30 000, 00 грн. моральної шкоди то колегія суддів звертає увагу на наступне.

В силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 25.05.2001 №5 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" вказує на те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Пленум (пункт 9 постанови) також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З названої норми права вбачається, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Також слід звернути увагу на те, що Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови від 31.03.95 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що відповідно до ст.119 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивачем під час судового розгляду справи не обґрунтовано, у чому полягає завдана відповідачем моральна шкода, в матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті дій відповідача, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, позивачем також не доведено розмір моральної шкоди та причинний зв'язок цієї шкоди з діями відповідачів. Позивачем до суду не надано достовірних відомостей, що саме в результаті дій відповідача погіршився стан його здоров'я або сталися негативні зміни у його життєвих і виробничих стосунках, ступіні зниження престижу, ділової репутації, тобто позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди.

З зазначених підстав вимога по шкоді - задоволенню не підлягає.

Порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, згідно з п.4 ч.1 ст.202 КАС України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим постанова суду від 04.12.2015 року підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, (201), 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "04" грудня 2015 р. скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Рівненській області №554/04/к від 07.09.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу нотаріату Головного управління юстиції у Рівненській області з 07 вересня 2015 року.

Стягнути з Головного управління юстиції у Рівненській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 15 915 грн. 84 коп..

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної заробітної плати в сумі 2697 грн. 60 коп. допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та мроже бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду.

Головуючий суддя М.М. Капустинський

Судді: Є.М. Мацький

В.Б. Шидловський

Повний текст постанови виготовлено "24" лютого 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,33028

3- відповідачу/відповідачам: Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області вул.Замкова,22А,м.Рівне,33028

4-третій особі: Начальник відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Левицька Наталія Валеріївна - вул.Замкова,22 А,м.Рівне,33028,

5 - представнику позивача ОСОБА_8,