Справа № 816/56/16
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/56/16

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бойка С.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Носенка М.В.,

представника позивача - Макарчука Ю.М.,

представника відповідача - Момот Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Дочірнього підприємства "Ферротранс" до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання нечинним та скасування податковогоповідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2016 року ДП "Ферротранс" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької ОДПІ про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03 серпня 2015 року № /26.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що спірне рішення винесено на підставі помилкових висновків Акта перевірки. Стверджував, що висновок про нереальність господарських операцій, зроблений в акті перевірки, ґрунтується на результатах недостовірного відображення відповідачем дійсних обставин справи та суперечить нормам матеріального права. Вказував, що реальність здійснення господарських операцій з контрагентами ТОВ "Вейлер" та ТОВ "Сіті-Лайт Україна" підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях просив в задоволенні адміністративного позову відмовити. Посилався на те, що за результатами проведеної перевірки встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, на 106839,20 грн.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

ДП "Ферротранс" у встановленому законом порядку зареєстровано як юридичну особу, , позивач зареєстрований платником податку на додану вартість /т. І а.с. 16-19/.

Кременчуцькою ОДПІ у період з 30 червня 2015 року по 07 липня 2015 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП "Ферротранс" з питань дотримання вимог податкового законодавства з питань взаємовідносин з ТОВ "Сіті-Лайт Україна" (код 39054928) та ТОВ "Вейлер" (код 39123844) за вересень 2014 року та правомірності відображення їх в податковій звітності.

За результатами перевірки складено акт від 13 липня 2015 року № 839/16-03-22-02-12/25642707 /т. І а.с. 22-36/, в якому вказано на порушення платником податків вимог пунктів 198.1, 198.3,198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України у зв'язку з чим допущено заниження суму податку на додану вартість на 106839,20 грн., в тому числі: за вересень 2014 року - на 70840,00 грн., за жовтень 2014 року - на 35999,20 грн.

На підставі зазначеного вище акта перевірки Кременчуцькою ОДПІ 03 серпня 2015 року сформовано податкове повідомлення-рішення: № /26, яким позивачу збільшено розмір грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 106839,20 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) в розмірі 53419,60 грн. /т. І а.с. 37/.

Не погоджуючись з даним податковим повідомленням-рішенням Кременчуцької ОДПІ, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його нечинним та скасування.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб'єкта владних повноважень, суд виходить з критеріїв правомірності такого рішення, що встановлені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим перевіряє чи прийнято дане рішення: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що збільшення суми зобов'язання податку на додану вартість контролюючим органом здійснено з огляду на наступні доводи.

Кременчуцькою ОДПІ в ході проведення документальної позапланової виїзної перевірки ДП "Ферротранс" встановлено, що підприємстовм неправомірно відображено в обліку підприємства господарські операції по взаємовідносинах з ТОВ "Сіті-Лайт Україна" та ТОВ "Вейлер", оскільки ряд первинних документів оформлено з суттєвими порушеннями.

Так, видаткові та товарно-транспортні накладні виписані вказаними контрагентами з порушеннями - не містять відомостей про фактичне місце здавання та приймання товару, виключають можливість встановити матеріально відповідальних осіб та підтвердити перебування останніх в місцях здавання/приймання товару. Крім того, сертифікати якості, надані ТОВ "Сіті-Лайт Україна" не містять відбитків печаток заводів-виробників поставленого позивачу товару. До того ж, контрагенти ДП "Ферротранс" не є виробниками реалізованої позивачу продукції. При цьому аналіз бази даних "Єдиний реєстр податкових накладних" дає підстави стверджувати, про відсутність серед постачальників ТОВ "Сіті-Лайт Україна" та ТОВ "Вейлер" фактичних виробників реалізованих позивачу запчастин, та свідчить про невідповідність придбаного протягом перевіреного періоду контрагентами позивача та в подальшому реалізованого товару.

Враховуючи наведене, відповідач дійшов висновку про заниження ДП "Ферротранс" грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 106839,20 грн. (в тому числі: за вересень 2014 року - 70740,00 грн., жовтень 2014 року - 35999,20 грн.).

Оцінюючи наведені доводи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Правовідносини щодо формування платником податків податкового кредиту з 01 січня 2011 року врегульовано статтею 198 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI.

Так, згідно з абзацом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною /пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України/.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів чи сплати грошових коштів.

В ході розгляду справи представник позивача стверджував, що господарські правовідносини позивача з ТОВ "Сіті-Лайт Україна" та ТОВ "Вейлер" стосувались поставки запасних частин на підставі відповідних господарських договорів.

До матеріалів справи залучено копії договорів:

- купівлі-продажу від 17 вересня 2014 року № 17/09-1/215, укладений між ТОВ "Сіті-Лайт Україна" (продавець) та ДП "Ферротранс" (покупець) за умовами якого продавець зобов'язується в порядку та на умовах визначених цим Договором продати, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар найменування та вартість якого визначається у відповідних видаткових накладних, що визнаються невід'ємною частиною зазначеного договору /т. І а.с. 62-63/;

- купівлі-продажу від 10 червня 2014 року № 10/06-1/157, укладений між ТОВ "Вейлер" (продавець) та ДП "Ферротранс" (покупець) за умовами якого продавець зобов'язується в порядку та на умовах визначених цим Договором продати, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар найменування та вартість якого визначається у відповідних видаткових накладних, що визнаються невід'ємною частиною зазначеного договору /т. І а.с. 64-65/.

У відповідно до приписів пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна складається у день виникнення податкових зобов'язань продавця.

Пунктом 201.10 вказаної статті встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

На підтвердження реальності виконання господарських операцій з ТОВ "Сіті-Лайт Україна" та ТОВ "Вейлер" позивачем до матеріалів справи долучено: видаткові накладні та податкові накладні.

З метою підтвердження здійснення оплати за придбані запчастини та їх транспортування позивачем суду надано товарно-транспортні накладні, рахунки-фактури та банківські виписки.

Вказані документи дослідженні в судовому засіданні та встановлено, що їх зміст містить суттєві недоліки, а саме: товарно-транспортні накладні не містять відомостей про місце приймання та здавання товару, з їх змісту також неможливо встановити особу, яка прийняла товар у продавця.

В ході розгляду справи встановлено та не спростовано представником позивача, що контрагенти позивача не є виробниками сільськогосподарської продукції. Також, позивачем, а ні на вимогу суду, а ні з власної ініціативи не надано документів на підтвердження походження запчастин, придбаних у вказаних контрагентів. Крім того, надані суду копії сертифікатів якості на товар, придбаний у ТОВ "Сіті-Лайт Україна", не містить відбитків печатки заводу-виробника зазначених запчастин, що у свою чергу виключає вищевказані документи зі складу належних та допустимих доказів, які підтверджують правомірність господарських операцій позивача із зазначеним контрагентом.

Окрім того, згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як визначено частиною першою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (в редакції, чинній на момент виникнення та реалізації спірних відносин), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В силу статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами даної статті господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Враховуючи те, що згідно з вимогами статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

У наданих позивачем копіях товарно-транспортних накладних не вказано реквізитів подорожніх листів, не конкретизовано пункти навантаження товарів, відсутні посилання на дату, серію та номер довіреностей на підставі яких було отримано товар водієм/експедитором. Крім того, зазначені документи не містять назви посади відповідальної особи вантажовідправника та відбитку печатки експедитора. Слід окремо зауважити, що позивачем суду не надано доказів, укладання ДП "Ферротранс" договорів з автоперевізником, вказаним у товарно-транспортних накладних. Таким чином, неможливо встановити ким, звідки та куди саме доставлявся вантаж.

За вищевикладених обставни, відповідачем не визнається факт отримання позивачем запчастин саме від ТОВ "Сіті-Лайт Україна" та ТОВ "Вейлер".

Суд погоджується з даною позицією контролюючого органу, адже жодних належних доказів здійснення вказаними підприємствами поставок позивачу товарів ні в ході перевірки, ані під час розгляду справи судом ТОВ "Ферротранс" не надано.

Сам лише факт перерахування грошових коштів з розрахункового рахунку покупця на рахунки постачальників не свідчить про те, що між останніми мали місце реальні господарські правовідносини.

Разом із тим, суд акцентує увагу на тому, що за умови доведеності контролюючим органом, що платник при укладенні правочинів та виконанні господарських операцій діяв без належної обачливості та, виходячи з обставин такого укладення та виконання, знав або повинен був знати про порушення, допущені контрагентами, податкова вигода за такими операціями має бути визнана необґрунтованою.

Так, підприємницька діяльність здійснюються суб'єктом господарювання на власний ризик, а відтак у господарських правовідносинах учасники господарського обороту повинні проявляти розумну обачливість, адже наслідки вибору недобросовісного контрагента покладається на таких учасників. Так, належна податкова обачність, як законна передумова отримання податкової вигоди, з якої випливає, що сумлінним платникам податку необхідно подбати про підготовку доказової бази, яка б підтверджувала прояв належної обачності при виборі контрагента.

Адже хоча з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин платник не є відповідальним за протиправні дії третіх осіб, що перебувають поза межами його впливу та контролю, однак несприятливі наслідки недостатньої обережності у підприємницькій діяльності мають покладатися на особу, якою були укладені відповідні правочини, та не можуть бути перенесені на бюджет шляхом зменшення податкових зобов'язань та здійснення необґрунтованих виплат з бюджету.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена останнім у постанові від 15 червня 2010 року № 10/91.

Принцип належної податкової обачності безпосередньо випливає із рішення Європейського суду з прав людини "Булвес АД проти Болгарії", на яке послалися попередні судові інстанції обґрунтовуючи правомірність відображення позивачем податковому обліку наслідків господарських операцій. У вказаному рішенні, з урахуванням якого, в силу положень частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права, зазначено, що платник податку на додану вартість не має нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальником, якщо він не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Позивачем суду не надано доказів прояву розумної обережності при виборі контрагентів та укладення правочинів з цими контрагентами. Здійснення суб'єктом господарювання оцінки не лише умов угод та їх комерційної привабливості, але і ділової репутації, платоспроможності контрагентів, ризиків невиконання зобов'язань та надання гарантій їх виконання, наявність у контрагентів необхідних ресурсів (виробничих потужностей, технологічного обладнання, кваліфікованого персоналу) та відповідного досвіду. Як і не надано обґрунтування мотивів вибору постачальників та пояснення обставин укладення та виконання договорів з контрагентами з урахуванням звичаїв ділового обороту у відповідній сфері.

В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як визначено частиною першою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, суд акцентує увагу на положеннях частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

А відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено факт порушення позивачем зазначених вище вимог Податкового кодексу України, наслідком чого визначено заниження грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 106839,20 грн.

Разом з цим, позивач, стверджуючи про правомірність формування податкового кредиту за результатами відображення у податковому обліку господарських правовідносин зі своїми контрагентами, не надав суду належних доказів, що свідчили б про реальність здійснення господарських операцій з вказаними суб'єктами господарювання протягом охоплених перевіркою періодів. Як наслідок, платником податків не доведено правомірності віднесення до складу податкового кредиту зазначених сум.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржене податкове повідомлення-рішення Кременчуцька ОДПІ діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо. А позовні вимоги ДП "Ферротранс" не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та повністю спростовані в ході розгляду справи судом.

За вищевикладених обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2016 року.

Суддя С.С. Бойко