Справа № 815/7131/15
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7131/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 год. 56 хв.

18 лютого 2016 року м. Одеса

У залі судових засідань № 25

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Танцюри К.О.

судді - Єфіменко К.С.

при секретарі судового засідання - Селезньовій А.В.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1 (за ордером)

представника відповідача - Ващіліної Н. С. (по довіреності)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 755-15 про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем.

Представник позивача адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав, оскільки, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято не обґрунтовано та не відповідає дійсним обставинам, нормам діючого законодавства та міжнародним правовим актам. Крім того, представник позивача зазначив, що позивач не може повернутися до країни походження, оскільки йому загрожує небезпека через переслідування угрупуванням «Талібан».

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 115-123), оскільки, позивач не підпадає під критерії, визначені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, побоювання застосування смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує гідність поводження, тощо.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 є громадянином Афганістану, уродженцем провінції Логар, постійно проживаючим у м. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова дарі, також розуміє російську мову. За сімейним станом неодружений. Позивач має незакінчену середню освіту, яку він здобув в ліцеї «Баракі Барак» в провінції Логар протягом 1994-2006 років. На Батьківщині позивач не працював, в Україні працює різноробочим на промисловому ринку « 7 кілометр» у м. Одесі. На Батьківщині позивач не був членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових або інших організацій.

Разом із позивачем до ГУДМС України в Одеській області звернулись за захистом його батько, матір та брат.

Позивач разом із родиною 26 жовтня 2011 року вибув з Афганістану авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ) на підставі національного паспорту та візи. На території Російської Федерації позивач разом із членами родини перебували протягом 3 діб, після чого вирушили в напрямку російсько-українського кордону. Державний кордон України перетнули 02.11.2011 року, нелегально, поза пунктом пропуску.

ОСОБА_2 03.02.2012 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду матеріалів особової справи №ODS 12/48 ДМС України прийняло рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №262-13 від 22.04.2012 року.

Позивач 29 липня 2014 року повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою №171 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 59-63). Причиною повторного звернення за захистом, позивач зазначив, що в його батька та старшого брата виникли проблеми з талібами на Батьківщині, родині почали погрожувати, та щоб зберегти життя всі члени родини покинули країну громадянської належності.

Наказом №149 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 18 серпня 2014 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2014OD0147 (аркуш справи 76).

Наказом №194 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 17 жовтня 2014 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (аркуш справи 81).

За результатами розгляду особової справи № 2014OD0147 громадянина Афганістану ОСОБА_2, 11 вересня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 90-101).

Рішенням Державної міграційної служби України №755-15 від 26 жовтня 2015 року ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 45).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за № 463 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 17 грудня 2015 року (аркуш справи 44), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANR) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад.

За даними Міжнародної організації з міграції (МОМ), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що його батько та старший брат працювали в готелі «Інтерконтиненталь» у м. Кабул постачальниками продуктів харчування. На початку 2011 року на адресу батька позивача почали надходити погрози з боку представників радикального руху «Талібан», які через деякий час почали вимагати від його батька навмисного отруєння їжі, яка поставлялася до готелю. На початку 2011 року погрози стали нестерпними, що змусило всю родину виїхати до провінції Лонгар. Наприкінці червня 2011 року на готель «Інтерконтиненталь» у м. Кабул було здійснено напад з боку талібів, що стало причиною для прийняття остаточного рішення щодо виїзду з Афганістану.

При цьому, позивач та його рідні могли звернутися до офіційної влади в країні в разі надходження погроз на їх адресу, проте таких дій за твердженнями позивача не вчиняли.

Суд звертає вагу на те, що на території Афганістану позивач неодноразово здійснював внутрішнє переміщення між провінцією Логар та м. Кабул. В 2013 році рідний брат позивача разом із родиною добровільно повернувся до Афганістану у м. Мазарі-Шаріф, де він проживає по теперішній час та не зазнає жодних переслідувань або дискримінації. Крім того, позивач стверджував, що його старший брат теж працював у вказаному готелі кухарем і разом із позивачем виїхав в Україну через побоювання зазнати переслідувань.

Добровільне повернення брата позивача до Афганістану у 2013 році додатково підтверджує необґрунтованість доводів позивача.

Крім того, ОСОБА_2 разом із родиною виїхав з Афганістану до Російської Федерації, на території якої перебував на протязі трьох днів, та згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

Не можливо вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Враховуючи той факт, що позивач потрапив на територію Російської Федерації легально, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, він повинен був звернутися за захистом на території Російської Федерації.

Крім того, слід зазначити, що ініціатором виїзду за межи країни походження був батько позивача а не він сам, під час анкетування позивач зазначив що виїхав з країни походження, оскільки у батька та брата виникли проблеми з Талібами, під час співбесіди позивач зазначив, що йому особисто ніхто ніколи не погрожував.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 26.10.2015 року № 755-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 755-15 про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлено та підписано колегією суддів 23.02.2016 року.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - К.О. Танцюра

- К.С. Єфіменко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 26.10.2015 року № 755-15 про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем - відмовити повністю.

23 лютого 2016 року.