Справа № 826/25084/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року місто Київ №826/25084/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особиприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (третя особа-1) товариство з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті» (третя особа-2)
провизнання протиправним та скасування рішення від 24.04.2015 №20924932,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», товариство з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті» про визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни щодо нерухомого майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9483223 від 24.04.2015), про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20924932 від 24.04.2015.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що по-перше, реєстрація права власності відбулась з порушенням встановленого порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки передбачену Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, письмову вимогу про усунення порушень позивачем не отримано, відповідні докази третьою особою нотаріусу не надано. По-друге, згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладання договору іпотеки, правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно є виключно договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався. По-третє, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, у нотаріусів були відсутні повноваження щодо прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав на об'єкти нерухомого майна без вчинення нотаріальної дії з майном. По-четверте, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгеніївною залишено поза увагою той факт, що статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Відповідач та третя особа-2 заперечень проти позову не подали.

Третя особа-1 у задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що іпотекодержателем виконано вимоги щодо позасудового врегулювання порушень договору іпотеки, шляхом направлення ОСОБА_1 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Також, підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки є саме іпотечний договір від 27.02.2007 №48487, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, згідно з яким іпотекодержатель має право набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі цього договору в порядку, установленому чинним законодавством. Крім того, дії нотаріуса щодо реєстрації права власності на квартиру здійснено у відповідності до закону, а вказана у статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» правова норма поширюється на відносини пов'язані з примусовим стягненням на нерухоме майно, тоді як у даному випадку право власності на квартиру позивача оформлено на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, який підписаний в добровільному порядку обома сторонами, тобто відчуження відбулось за згодою сторін.

Справу №826/25084/15 розглянуто в письмовому провадженні згідно із приписами частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту від 27.02.2007 №0, за умовами якого останній отримав на строк з 27.02.2007 по 27.02.2028, грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 63 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,8 % річних.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник та позикодавець уклали договір іпотеки від 27.02.2007 року №48487, згідно пункту 1 якого, Іпотекодавець передав в іпотеку, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У подальшому, між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» укладено договір факторингу від 11.06.2012 №4, відповідно до якого останнє прийняло на платній основі права вимоги щодо погашення заборгованості на підставі низки кредитних договорів та договорів забезпечення, якими, зокрема, є кредитний та іпотечний договори, укладені між банком та позивачем.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого мана щодо об'єкта нерухомого мана, рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни від 24.04.2015 індексний номер 20924932 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) зареєстровано право приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1, на підставі чого відповідачем внесено запис про право власності на вказаний об'єкт №9483223 від 24.04.2015. В якості підстави для внесення вказаного запису зазначено договір іпотеки від 27.02.2007 №48487.

Надалі, на підставі рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгенівною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 24.04.2015 індексний номер 20925496 зареєстровано право приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Сол-Проперті» на квартиру АДРЕСА_1, на підставі чого відповідачем внесено запис про право власності на вказаний об'єкт №9483525 від 24.04.2015. В якості підстави для внесення такого запису зазначено про договір купівлі-продажу від 24.04.2015 №1479.

Вважаючи рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни від 24.04.2015 індексний номер 20924932 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

При цьому, згідно з частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (частина перша статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Аналогічні положення містяться у пункті 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868, у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Порядок №868), у силу якого нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, приписами пункту 5-5 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Наведене вище також узгоджується з положеннями статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, у відповідності до якої, нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і який має печатку такого реєстратора.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою Мариною Євгеніївною не вчинялося жодної з перелічених у статті 34 Закону України «Про нотаріат» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, нотаріальної дії з об'єктом нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а тому відповідач не мав передбачених законодавством підстав здійснювати функції державного реєстратора щодо цього майна.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що відповідач не мав права приймати оскаржуване рішення від 24.04.2015 індексний номер 20924932 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права приватної власності товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру АДРЕСА_1, на підставі чого відповідачем внесено запис про право власності на вказаний об'єкт №9483223 від 24.04.2015.

Слід зазначити, що аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 21.01.2015 у справі №К/800/66279/13 (ЄДРСР №42627401) та від 02.02.2016 у справі №К/800/44973/15 (ЄДРСР №55514131).

Також, суд звертає увагу на таке.

Згідно з частиною першої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою (частина перша статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У свою чергу, приписами пункту 46 Порядку №868 передбачено, що для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до пункту 4.3 договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно статті 35 Закону України «Про іпотеку», а відповідно до пункту 5.2 цього ж договору, повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя він надсилає рекомендованим листом.

За твердженням третьої особи-1, для проведення державної реєстрації прав товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» подано нотаріусу докази направлення відповідного повідомлення позивачу.

Водночас, суд звертає увагу, що ані відповідачем, який у спірних правовідносинах діє як суб'єкт владних повноважень, ані третьою особою-1 під час судового розгляду даної адміністративної справи не надано доказів направлення товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на адресу позивача письмової вимоги про усунення порушень, а також документу, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання такої вимоги. При цьому, іншого з матеріалів справи не вбачається.

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено набуття третьою особою-1 права на ініціювання процедури щодо проведення державної реєстрації права приватної власності останнього на об'єкт іпотеки.

Разом з тим, відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції від 23.02.2006 правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Однак, Законом України від 25.12.2008 №800-VI «Про запобігання впливу світової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», який набрав чинності 14.01.2009, внесені зміни в статтю 37 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Частина перша статті 36 названого Закону (у редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки, до набрання чинності Законом України від 25.12.2008 №800-VI) передбачала право сторін іпотечного договору на позасудове вирішення питання про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки, що містить відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, або окремого договору про задоволення його вимог. Статтею 37 зазначеного Закону (в цій же редакції) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, до якого згідно з частиною другою статті 36 прирівнюється відповідне застереження в договорі іпотеки, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

За таких обставин, суд вважає, що нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону України від 25.12.2008 №800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх.

Аналіз наведених норм, як і Закон України «Про запобігання впливу світової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2011 (ЄДРСР № 19130683).

Щодо посилань позивача на порушення відповідачем положень статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вказує про таке.

Так, згідно зі статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У свою чергу, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 (ЄДРСР №51404742).

Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Крім того, судом встановлено, що спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника (про що, зокрема, свідчить місце реєстрації останнього, зазначеного у копії довіреності від 23.12.2014 на представлення інтересів позивача у суді), а загальна площа не перевищує 140 кв. метрів. При цьому, іншого відповідачем та іншими особами, які беруть участь у справі, не доведено, а з матеріалів справи не вбачається.

Беручи до уваги все викладене вище, суд дійшов висновку про протиправність рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни щодо нерухомого майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9483223 від 24.04.2015), про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20924932 від 24.04.2015.

Вирішуючи питання про скасування заходів забезпечення адміністративного позову, вжитих ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015, суд виходить з такого.

У силу частини четвертої статті 118 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може одночасно з прийняттям постанови або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення адміністративного позову або заміну одного способу забезпечення адміністративного позову іншим.

Враховуючи викладене, а також те, що за результатами розгляду даної адміністративної справи по суті відпали обставини для продовження забезпечення адміністративного позову шляхом заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій, наслідком яких є зміна власника квартири АДРЕСА_1, суд вказує про необхідність скасування останнього.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгеніївни щодо нерухомого майна, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 (номер запису про право власності: 9483223 від 24.04.2015), про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20924932 від 24.04.2015.

Скасувати заходи забезпечення адміністративного позову у справі №826/25084/15, вжиті ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.