Справа № 813/183/16
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року справа № 813/183/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Єдинак Г.Б.

за участі представника

відповідача - Ільчишин О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про стягнення одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, в якому просить стягнути одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 19 870,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Указом Президента України від 14.02.2015 року №83/2015 "Про переведення суддів" його було переведено на посаду судді Червоноградського міського суду Львівської області. Зазначає, що оскільки ст.120 КЗпП України передбачені гарантії і компенсації при переїзді, тому відповідачем протиправно було відмовлено позивачу у виплаті одноразової допомоги з посиланням на необхідність домовленості і погодження сторін для виплати допомоги, а також на відсутність відповідного фінансування. Позивач вважає посилання відповідача незаконними, тому просить суд стягнути з відповідача в якості одноразової грошової допомоги вищевказану суму.

Відповідачем подано заперечення на позовну заяву, в якому зазначає, що розміри компенсацій, порядок їх виплати та надання гарантій особам при переїзді на роботу в іншу місцевість передбачені ст. 120 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та постановою Кабінету Міністрів України "Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість" від 02.03.1998 року №255. Вказує, що відповідно до статті 146 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що всі суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписками видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік у порядку встановленому Бюджетним кодексом України. Здійснення територіальним управлінням виплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість судді Червоноградського міського суду Львівської області погоджено не було, зокрема, через відсутність бюджетних асигнувань на вказані цілі. Так, згідно з вимогами Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333, виплати працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, здійснюється відповідно до ч.11 пп.2.5.3 Код 2730 "Інші виплати населенню" п.2.5 Код 2700 "Соціальне забезпечення". Станом на сьогодні, в кошторисі видатків на 2016 рік за КПКВ 0501040 "Здійснення правосуддя місцевими загальними судами" по КЕКВ 2730 "Інші виплати населенню" коштів не передбачено.

Відповідно до вимог ст.48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Казначейства України. Згідно із ч.4 цієї ж статті, зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним Кодексом України та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до ч.б цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються. Згідно з ч.1 та ч.12 ст.23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду. Зазначає, що у територіального управління немає ні підстав, ні можливостей виплатити судді Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2 одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що у наказі голови Червоноградського міського суду Львівської області "Про приступлення до виконання обов'язків на посаді судді Червоноградського міського суду Львівської області" від 05.03.2015 року №17/К не зазначено про відшкодування позивачу витрат та компенсації, у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, передбачених ст.120 КЗпП України.

Позивач у судове засідання не з'явився, проте у позові просить розглядати справу у його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та просила суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Заслухавши доводи представника відповідача, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з наступного.

Судом із матеріалів справи встановлено, що позивач з 13.11.2013 року працював на посаді судді Стахановського міського суду Луганської області та проживав за адресою АДРЕСА_1.

Указом Президента України від 14.02.2015 року №83/2015 позивача було переведено на посаду судді Червоноградського міського суду Львівської області.

Матеріалами справи підтверджується те, що позивач перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 та виховує неповнолітнього сина ОСОБА_4, які разом з ним переїхали на нове місце проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно довідки від 20.10.2014 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_2 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: Луганська область, м.Брянка.

Наказом голови Червоноградського міського суду Львівської області від 05.03.2015 року №17/К "Про приступлення до виконання обов'язків на посаді судді Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2" позивач був переведений у межах п'ятирічного строку на роботу на посаду судді Червоноградського міського суду Львівської області та приступив до виконання своїх посадових обов'язків з 05 березня 2015 року із зарахуванням її до облікового складу цього суду.

12.08.2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі місячного посадового окладу за новим місцем роботи та 25 % одноразової допомоги на кожного члена родини.

Місячний посадовий оклад позивача на момент звернення до відповідача з вимогою про виплату йому одноразової грошової допомоги в розмірі місячного посадового окладу становив 13780 грн. (10 мінімальних заробітних плат).

Однак, листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області від 02.09.2015 року позивачу було повідомлено, що у зв'язку з відсутністю попереднього погодження на відшкодування одноразової допомоги при переведені та бюджетних асигнувань за КЕКВ 2700 "Соціальне забезпечення" виплатити йому одноразову допомогу при переїзді немає можливості.

Таким чином, вважаючи порушеним своє право на виплату одноразової допомоги при переїзді в іншу місцевість та не погоджуючись із фактичною відмовою відповідача у здійсненні такої виплати, позивач звернулася до суду з означеним позовом.

Так, згідно ст.12 Закону України "Про оплату праці", норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Статтею 120 Кодексу законів про працю України передбачено гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Розміри компенсації, порядок їх виплати та надання гарантій особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв'язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати містить постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року №255 "Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість" (надалі по тексту - Постанова №255).

Згідно з п.1 Постанови №255, установлено, що працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), зокрема виплачуються одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім'ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами "а", "б", "в" і "д" цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

У даному випадку, суд зауважує, що відповідачем було помилково здійснено підміну понять "переведення на іншу роботу в іншу місцевість" та "прийом на роботу в іншу місцевість".

Суд встановлено, що при зверненні із заявою до відповідача щодо здійснення виплати позивач посилається на ч.2 ст.120 КЗпП України, яка регулює виплати при переведенні на іншу роботу в іншу місцевість, проте відповідач у своєму листі у відповідь на вказану заяву невірно посилається на ч.3 ст.120 КЗпП України, яка лише регулює виплати при переїзді, у зв'язку з прийомом працівників (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість.

Більш того, суд, позитивно оцінюючи доводи позивача, відзначає, що обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість, не стосуються переїзду, у зв'язку з прийняттям її (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки ОСОБА_2, переведений на роботу на посаду судді, згідно Указу Президента України "Про переведення суддів", і постановлене в Указі Президентом України її переведення на роботу на посаду судді не передбачає будь-якої попередньої домовленості.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для виплати позивачу одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Відповідно до п.4 Постанови №255, усі витрати на виплату сум компенсації несе те підприємство, установа або організація, до яких переводиться, направляється, або якими приймається працівник.

Частиною 1 ст.148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI, з наступними змінами та доповненнями (надалі по тексту - Закон №2453-VI) визначено, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч.1 ст.151 Закону №2453-VI, територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Водночас, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо відсутності бюджетних асигнувань на відшкодування одноразової грошової допомоги, як підстави для відмови у її виплаті, з огляду на таке.

Відповідно до преамбули Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини у справі "Кечко проти України" зазначено, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Відтак, відсутність коштів не може бути підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, у даному випадку суд зазначає, що докази, надані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в адміністративному позові та які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і у матеріалах справи, однак не були спростовані доводами відповідача.

Тож, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Питання щодо розподілу судових витрат за приписами ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки із врахуванням позовних вимог позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 19 870 (дев'ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят) грн. 00 коп.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної карги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова не набрала законної сили.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Кухар Н.А.

Повний текст постанови виготовлено 22.02.2016 року.