Справа № 826/24815/15
Суддя: Грибан І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Грибан І.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий-суддя Грибан І.О.

судді Беспалов О.О., Парінов А.Б.,

за участі :

секретар с/з Артюхіна М.А.

пр-к апелянта Бондарчук Д.М.

пр-к відповідача Шкодич Ю.В.

розглянув в судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фім-Транс» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фім-Транс» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ :

Позивач звернувся з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 30.10.2015 № 6, №6.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій , вказуючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Фім-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» та ТОВ «Мікас Плюс» за період діяльності з 01.03.2013 по 31.12.2013, за результатом якої складно акт від 16.10.2015 № 439/26-55-22-06/38522323.

В зазначеному акті встановлено порушення позивачем пп. 4 п. 5 ст. 135, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 1 595 453 грн.; п. 14.1.36, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.44, ст. 185, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 193.1 ст. 193, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет у розмірі 1 679 424 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято оскаржувані податкові повідомлення - рішення від 30.10.2015 року:

- № 6, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 2 519 137 грн. (за основним платежем 1 679 425 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 839 712 грн.

- №6, яким позивач збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 1 994 316 грн. (за основним платежем 1 595 453 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 398 863 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності реального виконання спірних операцій. При цьому суд першої інстанції вважав правомірними висновки податкового органу щодо порушень податкового законодавства з боку позивача, оскільки «позивачем не надано жодного доказу на підтвердження реального виконання контрагентами послуг відповідно до умов спірних договорів».

Апеляційна скарга позивачем мотивована тим, що відповідачу та суду першої інстанції було надано всі первинні бухгалтерські документи, які в сукупності свідчать про реальне настання правових наслідків за договорами між позивачем та контрагентами : ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп».

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 ПК, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно пп.14.1.27. п.14.1. ст.14 ПК, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп.139.1.9. п.139.1. ст.139 ПК, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно із п. 201.7 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

При цьому, для формування податкового кредиту мають значення податкові накладні та інші первинні документи, які, виходячи з наведеного, видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Однак, наявність податкових накладних є необхідною, але не безумовною підставою для отримання платником податку права на податковий кредит з податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку, навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів.

Відповідно, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість, наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності.

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Варто також зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак, у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

З матеріалів справи вбачається, що основним видом господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фім-Транс» є інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (код КВЕД - 52.29 згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців).

Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004 №1955-IV визначає правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні і спрямований на створення умов для її розвитку та вдосконалення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

У вступній частині Закону визначено коло учасників транспортно-експедиторської діяльності - клієнти, перевізники, експедитори, транспортні агенти, порти, залізничні станції, об'єднання та спеціалізовані підприємства залізничного, авіаційного, автомобільного, річкового та морського транспорту, митні брокери та інші особи, що виконують роботи (надають послуги) при перевезенні вантажів.

Також, відповідно до частини третьої ст. 8 цього Закону експедитори за дорученням клієнтів, зокрема, забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України; фрахтують національні, іноземні судна та залучають інші транспортні засоби і забезпечують їх подачу в порти, на залізничні станції, склади, термінали або інші об'єкти для своєчасного відправлення вантажів; здійснюють роботи, пов'язані з прийманням, накопиченням, подрібненням, доробкою, сортуванням, складуванням, зберіганням, перевезенням вантажів; ведуть облік надходження та відправлення вантажів з портів, залізничних станцій, складів, терміналів або інших об'єктів; здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю; надають в установленому законодавством порядку учасникам транспортно-експедиторської діяльності заявки на відправлення вантажів та наряди на відвантаження; здійснюють розрахунки з портами, транспортними організаціями за перевезення, перевалку, зберігання вантажів; оформляють документи та організовують роботи відповідно до митних, карантинних та санітарних вимог.

Згідно з статтею 9 Закону за договором транспортної експедиції одна сторона (експедитор) зобов'язалася за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Виходячи з аналізу наведених вище норм, транспортно-експедиторські послуги надаються на підставі укладених між експедиторами і клієнтами договорів транспортної експедиції.

Частинами одинадцятою, тринадцятою ст. 9 зазначеного Закону встановлено, що перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

При цьому за змістом частини шостої цієї статті та абзацу шостого ст.1 зазначеного Закону, в якому розкрито поняття перевізника як учасника транспортно-експедиторської діяльності, в транспортному документі на перевезення вантажів експедитор виступає як вантажовідправник та/чи вантажоодержувач, а цей документ регулює відносини між експедитором та перевізником.

Транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України.

Крім того, Закон України «Про транспортно-експедиторську діяльність» не обмежує перелік послуг, які можуть бути надані в рамках договору транспортної експедиції.

Як встановлено судом першої інстанції, між позивачем та ТОВ «Мікас Плюс» укладено договір від 15.03.2013 №20/03, предметом якого є надання послуг по організації виконання ТЕП, пов'язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України.

Відповідно до п.1.2 зазначеного Договору експедитор зобов'язується по письмовому запиту «Клієнта» здійснювати діяльність по забезпеченню залізничних перевезень вантажів у відповідності з умовами та вимогами внутрішніх та міжнародних правил залізничних перевезень, включаючи Угоду про міжнародне вантажне залізнично-дорожнє сполучення, Уставу залізничних доріг України.

Експедитор також зобов'язується здійснювати виконання додаткових ТЕП, зв'язаних з цим перевезенням за додатковою угодою (п.1. 3 Договору)

Вартість ціни послуг по договору визначається сторонами на договірній основі згідно протоколів узгодження договірної ціни, які є невід'ємною частиною договору. Оплата послуг здійснюється у гривні шляхом перерахування коштів на безготівковий рахунок ТОВ «Мікас Плюс».

Відповідно до зазначеного вище договору ТОВ «Мікас Плюс» за період з 01.03.2013 по 31.12.2013 надавало ТОВ «ФІМ-ТРАНС» наступні послуги:

- подача та прибирання вагонів;

- організація відбору зразків для виконання експертизи та оформлення сертифікатів карантинних, хлібних, ветеринарних);

- тарування та брутування вагонів;

- контроль якості та маси зернових культур при завантаженні;

- опломбування вагонів запірно-пломбувальними пристроями);

- оформлення сертифікатів.

ТОВ «Мікас Плюс» були виписані на адресу ТОВ «ФІМ-ТРАНС» податкові накладні які від імені ТОВ «Мікас Плюс» підписані директором ОСОБА_5.

Натомість, в матеріалах справи наявний вирок Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015 у справі №757/15070/15-к щодо засновника та керівника ТОВ «Мікас Плюс» ОСОБА_5, яким останню визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 205, ч. 5 ст. 27, ч. 21 ст. 205 КК України та на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено від відбування призначеного покарання, згідно якого встановленим є факт що ТОВ «Мікас Плюс» придбано за грошову винагороду, без мети здійснення підприємницької діяльності. Зазначений вирок набрав законної сили.

Податковий орган вказує, що оскільки час розгляду зазначеної справи судом набрав законної сили вирок Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2015, яким встановлено факт фіктивності господарської діяльності ТОВ «Мікас Плюс», отже первинні документи, які виписані зазначеним контрагентом та стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених сум ПДВ до податкового кредиту та валових витрат є безпідставним.

Однак, колегія суддів вважає такі доводи податкового органу необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Разом з тим, обставини щодо діяння фізичної особи (засновника чи директора підприємства), встановлені вироком суду в кримінальній справі відносно цієї фізичної особи, не можна вважати обов'язковими при оцінці адміністративним судом правомірності поведінки іншої юридичної особи - контрагента цього підприємства, якщо йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства тією юридичною особою.

Тобто, обставини, встановлені вироком суду в кримінальній справі відносно фізичної особи, не можуть бути покладені в основу судового рішення в адміністративному процесі за участю інших юридичних осіб без їх перевірки та підтвердження належними та допустимим доказами. А саме, - з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток судам належить з'ясувати рух активів платника податку в процесі здійснення спірних господарських операцій. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з відповідними нормами ПК України.

Зі змісту наявного в матеріалах справи вироку не вбачається, що останній стосується обставин господарських операцій контрагента з позивачем, не встановлено фіктивності документів, оформлених в результаті ведення господарської діяльності між позивачем та ТОВ «Мікас Плюс».

Крім того, спірні відносини між позивачем та ТОВ «Мікас Плюс» відбувалися у 2013 році, тобто, більше ніж за 2 роки до прийняття вироку Печерським районним судом м. Києва відносно засновника та керівника ТОВ «Мікас Плюс» ОСОБА_5, на який посилався податковий орган.

Також, колегія суддів звертає увагу, що судовими рішеннями (зокрема, постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2015 року в справі № 818/3236/14 та постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.12.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 03.02.2015 року та Вищого адміністративного суду від 04.06.2015 року підтверджено факт реальності надання ТОВ «Мікас Плюс» послуг як позивачу так і іншим контрагентам за договорами про надання транспортно-експедиційних послуг у 2013-2014 роках.

Тобто, для спірних правовідносин пріоритетними є саме судові рішення, в яких містяться висновки щодо аналізу господарських операцій між вказаними суб'єктами господарювання.

Крім того, на підтвердження факту реального виконання зазначеного договору в даній справі позивач надав копії протоколів узгодження ціни, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), довіреності, видані на експедиторів та звіти останніх за відвантаження вагонів, податкові накладні, копії яких долучено до матеріалів справи.

Факт оплати підтверджується копіями банківських виписок.

На час здійснення зазначених вище господарських операцій ТОВ «Мікас Плюс» було правоздатною та дієздатною юридичною особою, зареєстрованою у відповідності до чинного законодавства України. Доказів того, що позивач знав або міг знати про недостовірність відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо вказаного контрагента відповідачем суду не дано.

Доводи податкового органу про відсутність ділової мети у діях платника податку не підтверджено належними доказами, також податковий орган не довів в суді наявність узгодженості і діях між платником та його контрагентами, які б свідчили про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримання податкової вигоди, або те, що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про порушення, які допускав його контрагент.

Таким чином, надані ТОВ «ФІМ-ТРАНС» первинні документи бухгалтерського та податкового обліку в сукупності із іншими доказами (супровідні та інші документи, що свідчать про поетапність та послідовність надання послуг; рішення судів, що набрали законної сили) є достатніми доказами фактичного виконання ТОВ «Мікас Плюс» господарських операцій, що дає підстав дійти висновку про їх товарність.

Щодо правовідносин з ТОВ «ВОСТОКТОРГСЕРВІС-ГРУПП», то колегія суддів звертає увагу на те, що а ні судом першої інстанції, а ні контролюючим органом не досліджувалося питання реальності зазначених господарських операцій. Суд першої інстанції лише констатував, що послуги надані цим контрагентом аналогічні послугам, що за договорами надавалися ТОВ «Мікас Плюс» та статутній діяльності залізниці.

Відповідно з вимогами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, в порушення вимог статті 159 КАС України, судом першої інстанцій не досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та контрагентами

Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «ВОСТОКТОРГСЕРВІС-ГРУПП» укладено договір про організацію перевезення вантажів від 24.09.2013 №24/09-13, предметом якого є надання послуг по організації виконання ТЕП, пов'язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України. Також, сторонами укладено додаток до договору №1 від 26.09.2013 відповідно до якого винагорода та інші витрати експедитора визначаються у кожному акті виконаних робіт окремо, відповідно до наданого звіту експедитора.

Відповідно до укладеного договору ТОВ «ВОСТОКТОРГСЕРВІС-ГРУПП» за період з 01.03.2013 по 31.12.2013 надавало позивачу наступні послуги:

- подача та прибирання вагонів;

- організація відбору зразків для виконання експертизи та оформлення сертифікатів( карантинних, хлібних, ветеринарних);

- тарування та брутування вагонів;

- контроль якості та маси зернових культур при завантаженні;

- опломбування вагонів запірно - пломбувальними пристроями;

- оформлення сертифікатів;

- виїзд на станцію призначення, у випадку понаднормового розходження ваги та здійснення комісійного зважування.

Висновок податкового органу про те, що взаємовідносини позивача з ТОВ «ВОСТОКТОРГСЕРВІС-ГРУПП» не спричиняють реального настання правових наслідків (відсутність трудових та інших можливостей для надання транспортно-експедиторських послуг) ґрунтуються на інформації наявній в акті про неможливість проведення зустрічної звірки вказаного суб'єкта господарювання щодо підтвердження господарських відносин із постачальниками та покупцями за період з 01.01.2014 року по 28.02.2014 року, в той час як спірні господарські відносини мали місце 2013 році.

Колегія суддів вважає, що зазначена інформація не може бути беззаперечним доказом відсутності на підприємстві основних фондів та трудових ресурсів, оскільки підтвердженням наявності або відсутності у підприємства основних фондів (власних, орендованих) та трудових ресурсів є не документи податкового обліку, а відповідні документи бухгалтерського обліку.

Посилання податкового органу на той факт, що слідчим відділом фінансових розслідувань Ленінської ОДПІ у м.Луганську ГУ ДФС у Луганській області 04.04.2014 року відкрите кримінальне провадження № 0000036 за фактом створення невстановленими особами ТОВ «ВОСТОКТОРГСЕРВІС-ГРУПП» з метою прикриття незаконної діяльності за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст.205 КК України є недостатнім доказом стверджувати, що господарські операції між позивачем та його контрагентом не були реальними, а оформлялися лише документально.

Колегія суддів звертає увагу на те, що висновок про безтоварність господарської операції може ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях. Податковий орган при вирішенні справи у суді першої інстанції не обґрунтовував позицію щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту безтоварністю господарських операцій та не довів суду шляхом надання відповідних доказів ( в силу п.83.1 ст.83 Податкового кодексу України : документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби) даної обставини.

Відповідачем не надано будь-яких доказів, які б ставили під сумнів реальність виконання вказаних операцій, невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту, або засвідчили б наявність інших обставин, що підтверджують недобросовісність позивача як платника податків.

Зазначене свідчить, що відповідачем не проводилася перевірка щодо реальності здійснених господарських операцій, а лише використовувалася наявна інформація в матеріалах акта про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача та АІС «Податковий блок».

Наразі, на підтвердження виконання зазначених договорів позивач надав суду першої інстанції первинні господарські документи, зокрема: копії протоколів узгодження ціни, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних, копії яких долучено до матеріалів справи.

Також, на підтвердження перерахування коштів в рахунок оплати наданих робіт та послуг позивачем надано банківські виписки; заявки -довіреності на експедиторів, вантажні накладні тощо.

Аналіз наданих позивачем документів первісного бухгалтерського обліку дає можливості стверджувати про реальність здійснення господарських операцій за зазначеним договором укладеним між позивачем та контрагентом.

Також, на час здійснення спірних господарських операцій з позивачем, контрагент останнього був правоздатною та дієздатною юридичною особою.

Разом з тим, вищезазначені положення законодавства та обставини справи судом першої інстанції враховані не були.

Щодо доводів контролюючого органу про відсутність у ТОВ «ФЕМ-ТРАНС» потреби в отриманні вищезазначених послуг, так як ці послуги згідно договорів про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надання додаткових послуг, здійснює Укрзалізниця, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Перевезення вантажів залізничним транспортом організовується на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затвердженими Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644 та затверджені в Міністерстві юстиції України від 24.11.2000 № 864/5085. Подача вагонів під навантаження здійснюється відповідно до планування згідно розділу III Статуту залізниць України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457.

Порядок подавання вагонів під навантаження на від'їзні колії підприємств передбачається договорами про подачу та забирання вагонів (експлуатацію під'їзних колій, що укладається між залізницею і підприємствами (відправниками) відповідно до Правил обслуговування залізничних під'їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644.

Статут залізниць України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06,04.1998 № 457, визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.

Згідно Правил планування перевезення вантажів планування перевезень вантажів у власних або орендованих вагонах здійснюється відправниками за окремими замовленнями (форма ГУ-12) незалежно від того, належать ці вагони відправникові, одержувачу чи оператору. Замовлення на перевезення вантажів у власних вагонах, що не належать відправнику, погоджуються з власником вагонів.

Так, податковий орган зазначає, що відповідно до договору № Л/М/13/443/п від 12.03.2013 про організацію перевезень вантажів та проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги між ТОВ «ФІМ-ТРАНС» (замовник) та державним територіально-галузевим об'єднанням «Львівська залізниця» (залізниця), Залізниця зобов'язується здійснювати перевезення та надавати додаткові послуги замовнику при умові попередньої оплати ним тарифу, зборів запланованих перевезень та послуг. Надавати платні послуги по підготовці та подачі вагонів, перевезення вантажів та інших додаткових зборів.

Також, відповідно до договору № 1355 від 06.03.2013 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів залізниця зобов'язується приймати до перевезення вантажі вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати вантажовласнику додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатку до цього договору.

Однак, з аналізу змісту укладених позивачем договорів не вбачається, що ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» продубльовані послуги надані залізницею.

На це також звернув увагу і суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, однак належної оцінки зазначеним фактам не надав.

Відповідачем не надано доказів, що послуги, які здійснює Укрзалізниця згідно договорів про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надання додаткових послуг є аналогічними за своїм змістом спірним.

Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що факт реальності виконання господарських зобов'язань за договорами укладеними позивачем з контрагентами підтверджується об'єктивними доказами та просліджується за первісною бухгалтерською документацією.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів відповідача що, зазначені вище господарські операції позивача мали безтоварний характер, а отже і нарахування відповідачем податкових зобов'язань позивачу за оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями є неправомірним.

Відповідно до п. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фім-Транс» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 30.10.2015 №6 та №6.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя І.О.Грибан

Суддя О.О.Беспалов

Суддя А.Б.Парінов

Повний текст виготовлено - 23.02.2016 р.

Головуючий суддя Грибан І.О.

Судді: Парінов А.Б.

Беспалов О.О.