Справа № 807/524/15
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 876/11541/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Судової-Хомюк Н.М.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2015 року в адміністративній справі за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2015 року позивач громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ДМС України, в якому, з урахуванням доповнення до позовної заяви, просила: 1) скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням релевантної, оновленої ІКП та у відповідності до норм національного законодавства та міжнародного права.

Відповідач ДМС України позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення та додаткове заперечення, просив залишити без розгляду адміністративний позов.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.09.2015 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.02.2015 року за № 109-15.3. Зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З цією постановою суду першої інстанції від 25.09.2015 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що у вересні 2014 року позивач виїхала з Афганістану нелегально і 08.10.2014 р. після затримання за спробу незаконного перетину державного кордону України з Словаччиною звернулася до відповідача зі заявою про надання їй статусу біженця чи додаткового захисту. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 р. і Протоколом 1967 р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави за наявності яких особі може бути надано статус біженця, однак позивач не підпадає під жодну із таких ознак. Також зазначає апелянт, що ситуація у країні походження позивача не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Тому вважає апелянт, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду від 25.09.2015 року та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 08.10.2014 року позивач громадянка Афганістану ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській області зі заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 33-37).

За результатами розгляду справи позивача, головним спеціалістом по роботі з біженцями та соціальної інтеграції, на підставі заяви, співбесід, інформації по країні походження, винесено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.01.2015 р. Справа № 2014UZ0072 (а.с. 48-55).

Рішенням ДМС України № 109-15 від 27.02.2015 року відмовлено громадянці Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні (а.с.32).

Повідомленням № 7 від 11.03.2015 р. позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 9).

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, як вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походженню внаслідок таких побоювань.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» відсутні (ст. 6 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.5 вказаного Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено статтею 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пунктом 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затв. наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649.

Зокрема, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмові у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

З матеріалів справи видно що позивач, є громадянкою Афганістану, за віросповіданням шиїт, таджичка за етнічним походженням, народилася та проживала у селі Хоші, провінції Логар, одружена, має 2-х неповнолітніх дітей. Позивач змушена була залишити країну походження, оскільки, як вона зазначає, в провінції Логар влада неспроможна захистити цивільне населення від засилля терористичного угрупування «Талібан». Місцеве населення, яке майже стовідсотково складають пустуни, що є мусульманами-сунітами, всіляко намагалися ускладнити життя сім'ї позивача, з метою примусити їх залишити землю та помешкання, що їм належить. До України позивач потрапила нелегально у жовтні 2014 року разом із чоловіком та дитиною і після затримання звернулася за захистом до органу Державної міграційної служби України із відповідною заявою. Окрім того, друга дитина народилася в Україні, і при поверненні в Афганістан, позивач та її діти будуть вважатися чужинцями, що підсилює ризик небезпеки для позивачки та її дітей (а.с. 42-44, 45-47).

Відповідно до пунктів 45, 66, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року передбачено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Крім цього, судом вірно зазначено, що згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 р., заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд першої інстанції об'єктивно встановив, що при розгляді заяви громадянки Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом ДМС України не було витребувано усіх необхідних доказів, всебічно не досліджено і не перевірено обставини на які вказувала заявник, як на підставу для визнання її біженцем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності відповідачу повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 25.09.2015 року прийнята за результатами повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому немає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 160 ч.3, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2015 року в адміністративній справі за позовом громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

Н.М. Судова-Хомюк

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 08.02.2016 року.