Справа № 826/20997/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2016 року письмове провадження № 826/20997/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Огурцова О.П., Кузьменка В.А., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомПублічного акціонерного товариства «Дельта банк»
до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників Державної фіскальної служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Публічне акціонерного товариства «Дельта банк» (надалі - позивач або ПАТ «Дельта банк») з позовом до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (надалі - відповідач 1), Державної фіскальної служби (надалі - відповідач 2), в якому просило суд:

1. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача 1 від 16.06.2015 року №№ , , , , , , , , .

2. Визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 20.08.2015 року № 17795/6/99-99-10-01-03-15 про результати розгляду скарги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідача 1 є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки ПАТ «Дельта банк» не порушувало вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а проведені відповідачем 1 нарахування за результатами перевірки позивача, здійсненні з грубим порушенням діючого законодавств та конституційних норм.

Крім того, представник позивача зазначив, що рішення відповідача 2 про результати розгляду скарги також є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм діючого законодавства.

Представник відповідача 1 проти позову заперечував, вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення законними та обґрунтованими, прийнятими з підстав встановлення під час перевірки позивача, порушенням ним норм Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», просив суд відмовити в задоволенні заявленого позову в повному обсязі.

Представник відповідача 2 проти позову заперечував, вважаючи оскаржуване рішення про результати розгляду скарги законним та обґрунтованим, оскільки ним було розглянуто скаргу позивача з дотриманням вимог законодавства. Крім того, таке рішення за своїм змістом не належить, а ні до нормативно-правових актів, а ні до правових актів індивідуальної дії, ним не вирішувалось питання про надання позивачеві певних прав чи про створення для нього обов'язків, ним не зобов'язано позивача вчиняти дії чи утриматися від їх вчинення, а також не зобов'язано інших осіб вчиняти певні дії на користь позивача чи утримуватися від дій, які завдають шкоди його правам та інтересам. З огляду на наведене в сукупності, представник відповідача 2 просив суд відмовити в задоволенні заявленого позову в частині, що стосується відповідача 2.

Керуючись частиною 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також, неприбуття у судове засідання 21.10.2015 року представника відповідача 2 , належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 1 проведена виїзна планова документальна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт від 28.05.2015 року № 577/28-10-43-10/34047020 (надалі - Акт), яким зафіксовані виявлені під час перевірки порушення позивачем норм податкового законодавства України, а саме:

абзаців «а», «г» підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, а також підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 з урахуванням вимог пункту 44.1 та пункту 44.2 статті 44, підпункту 159.2.2, пункту 159.2. статті 159 Податкового Кодексу України, що призвело до: заниження від'ємного значення об'єкта до оподаткування з податку на прибуток у 2012 році на суму 409 774 202 грн.; завищення від'ємного значення об'єкта до оподаткування з податку на прибуток у 2014 році на суму 185 921 249 грн.; завищення податку на прибуток у 2012 році на суму 600 671 грн. та заниження податку на прибуток у 2013 році на суму 441 800 759 грн. та у 2014 році на суму 513 084 965 грн., таким чином загальна сума заниження податку на прибуток за перевіряємий період становить 954 285 053 грн.;

абзацу «б» пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187 з урахуванням вимог абзацу «а» підпункту 14.1 статті 14, абзац «д» пункту 186.3 статті 186, пункту 188.1 статті 188, пункту 202.1 статті 202, пункту 208.5. статті 208 Податкового кодексу України, в частині заниження зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 1 856 641,08 грн., в тому числі по періодам: жовтень 2012 - 14 138,32 грн., листопад 2012 - 15 326,27 грн., грудень 2012 - 18 645,50 грн., січень 2013 - 18 900,85 грн., лютий 2013 - 18 861,46 грн., березень 2013 - 17 875,96 грн., квітень 2013 - 3 721,59 грн., травень 2013 - 4 399,60 грн., червень 2013 - 6 205,65 грн., липень 2013 - 5 762,48 грн., серпень 2013 - 67 735,94 грн., вересень 2013 - 6 793,14 грн., жовтень 2013 - 6 526,33 грн., листопад 2013 - 73 191,89 грн., грудень 2013 - 10 523,71 грн., січень 2014 - 12 306,08 грн., лютий 2014 - 93 084,80 грн., березень 2014 - 58 626,40 грн., квітень 2014 - 43 863,79 грн., травень 2014 - 137 616,11 грн., червень 2014 - 167 661,47 грн., липень 2014 - 63 831,01 грн., серпень 2014 - 276 936,25 грн., вересень 2014 - 11 654,28 грн., жовтень 2014 - 138 022,94 грн., листопад 2014 - 359 206,24 грн., грудень 2014 - 204 913,01 грн.;

пункту 198.6 статті 198 Податковою кодексу України, неправомірно відобразив у розділі «Операції з придбання ПДВ, які не надають права формування податкового кредиту» Додатка 5 Декларацій з податку на додану вартість податковий кредит у зв'язку з повторним занесенням до реєстру вже зареєстрованих податкових накладних, невірним декларуванням кодів контрагентів на загальну суму 42 922,07 грн., в т.ч. по періодам: листопад 2012 - 23 509,14 грн., лютий 2013 - 5 326,16 грн., серпень 2014 - 13 346,67 грн., жовтень 2014 - 517,18 грн., грудень 2014 - 222,92 грн. Дане порушення не вплинуло па заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість, однак призвело до розбіжностей між задекларованою сумою податкового кредиту позивача та задекларованою сумою податкового зобов'язання контрагентів;

з урахуванням вимог Постанови Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Планів рахунків бухгалтерського обліку банків», пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 14.1.206, підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14, пункту 51.1 статті 51, пункту 103.1, пункту 103.2, пункту 103.4, підпункту 134.1.2 пункту 134 статті 134, пункту 152.8 статті 152, пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України, встановлено порушення вимог пункту 103.3 статті 103, підпунктів «а», «в» пункту 160.1, статті 160 Податкового кодексу України, а саме: не утримано податок з доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України до або в момент виплати такого доходу у сумі 41 842 831,30 грн.;

підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 170.4.1, підпункту 170.4.2 пункту 170.4 статті 170, пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Податкового Кодексу України, оскільки банком не сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб, отриманих у вигляді процентів на загальну суму 81 502 737,46 грн., в тому числі по періодах: у грудні 2014 року (за листопад 2014 року) на суму 41 957 922,10 грн., у січні 2015 року (за грудень 2014 року) на суму 39 544 815,36 грн.;

абзацу «б» підпункту 176.2 статті 176 з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового Кодексу України, позивачем подано податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку з II кварталу 2013 року по ІІ квартал 2014 року з недостовірними відомостями та з помилками;

підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, абзацу «д» підпункту 164.2.17, пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Податкового Кодексу України в результаті чого АТ «Дельта Банк» не нараховано, не утримано та не сплачено (не перераховано) до бюджету податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 776 156,42 гри., в тому числі по періодах: за квітень 2014 на суму 98 288,52 грн.; за червень 2014 року на суму 300 835,2 грн; за серпень 2014 року на суму 104 339,1 грн.; за листопад 2014 року на суму 272 693,6 грн.;

абзацу 2 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині неповної сплати єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів) та порушено порядок сплати єдиного внеску, в тому числі при отриманні коштів на виплату заробітної плати (авансових внесків), та пункту 2 статті 24 Закону в частині прийняття банкам платіжних доручень та інших розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок за період з січня 2011 року по червень 2014 року в сумі 1 901 061,25 грн.;

пункту 69.2, пункту 69.4 статті 69 Податкового кодексу України та підпункту 2.1 пункту 2 «Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках та інших фінансових установах до контролюючих органів», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 26.12.2013 №853, несвоєчасно повідомлено ДПІ в районах файлами в електронному вигляді через Інформаційний портал Міністерства доходів і зборів України про відкриття/закриття рахунків, та здійснено видаткові операції за рахунками платників податків без отримання повідомлення контролюючого органу про взяття на облік контролюючих органів по суб'єктам підприємницької діяльності.

Не погоджуючись з такими висновками відповідача 1, позивач у порядку пункту 86.7. статті 86 Податкового кодексу України, подавав заперечення до Акту, за результатом розгляду яких висновки Акту були переглянуті та викладені у наступній редакції виявлені порушення:

абзацу «а», «г» підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункт 138.2 статті 138, а також підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 з урахуванням вимог пункту 44.1 та пункту 44.2 статті 44, підпункту 159.2.2, підпункту 159.2.3, пункту 159.2 статті 159 Податкового кодексу України, що призвело до заниження від'ємного значення об'єкта до оподаткування з податку на прибуток у 2012 році на суму 431 895 489,6 грн.; завищення від'ємного значення об'єкта до оподаткування з податку на прибуток у 2014 році на суму 185 921 249 грн.; завищення податку на прибуток у 2012 році на суму 600 671 грн. та заниження податку на прибуток у 2013 році на суму 402 114 797,48 грн. та у 2014 році на суму 498 925 644,77 грн., таким чином загальна сума заниження податку на прибуток за перевіряємий період становить 901 040 442,26 грн.;

абзацу «б» пункту 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187 з урахуванням вимог абзацу «а» підпункту 14.1.185 пункту 14.1. статті 14, абзац «д» пункту 186.3 статті 186, пункту 188.1 статті 188, пункту 202.1 статті 202, пункту 208.5 статті 208 Податкового кодексу України, в частині заниження зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 1 856 641,08 грн., у тому числі по періодам: жовтень 2012 - 14 138,32 грн., листопад 2012 - 15 326,27 грн., грудень 2012 - 18 645,50 грн., січень 2013 - 18 900,85 грн., лютий 2013 - 18 861,46 грн., березень 2013 - 17 875,96 грн., квітень 2013 - 3 721,59 грн., травень 2013 - 4 699,60 грн., червень 2013 - 6 205,65 грн., липень 2013 - 5 762,48 грн., серпень 2013 - 67 735,94 грн., вересень 2013 - 6 793,14 грн., жовтень 2013 - 6 526,33 грн., листопад 2013 - 73 191,89 грн., грудень 2013 - 10 523,71 грн., січень 2014 - 12 306,08 грн., лютий 2014 - 93 084,80 грн., березень 2014 - 58 626,40 грн., квітень 2014 - 43 863,79 грн., травень 2014 - 137 616,11 грн., червень 2014 - 167 661,47 грн., липень 2014 - 63 831,01 грн., серпень 2014 - 276 936,25 грн., вересень 2014 - 11 654,28 грн., жовтень 2014 - 138 022,94 грн., листопад 2014 - 359 216,24 грн., грудень 2014 - 204 913,01 грн.;

в порушення пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, позивач неправомірно відобразив у розділі «Операції з придбання ПДВ, які не надають права формування податкового кредиту» Додатка 5 до Декларації з податку на додану вартість податковий кредит у зв'язку з повторним занесенням до реєстру вже зареєстрованих податкових накладних, невірним декларуванням кодів контрагентів на загальну суму 42 922,07 грн., в т.ч. по періодам: листопад 2012 - 23 509,14 грн., лютий 2013 - 5 326,16 грн., серпень 2014 - 13 346,67 грн., жовтень 2014 - 517,18 грн., грудень 2014 - 222,92 грн. Дане порушення не вплинуло на заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість, однак призвело до розбіжностей між задекларованою сумою податкового кредиту АТ «Дельта Банк» та задекларованою сумою податкового зобов'язання контрагентів;

з урахуванням вимог пунктів 1,2,3,9,11 Постанови Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 14.1.206, підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14, пункту 51.1 статті 51, пункту 103.1, пункту 103.2, пункту 103.4, підпункту 134.1.2 пункту 134.1. статті 134, пункту 152.8 статті 152, пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України встановлено порушення вимог пункту 103.3 статті 103, підпунктів «а», «в» пункту 160.1 статті 160 Податкового кодексу України, а саме АТ «Дельта Банк» не утримував податок з доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України до або в момент виплати такого доходу у сумі 41 842 831,3 грн.;

в порушення підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, підпункту 170.4.1, підпункту 170.4.2 пункту 170.4 статті 170, пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Податкового Кодексу України, позивачем не сплачено до бюджету податок з доходів фізичних осіб, отриманих у вигляді процентів на загальну суму 81 502 737,46 грн., в тому числі по періодах: у грудні 2014 року (за листопад 2014 року) на суму 41 957 922,10 грн., у січні 2015 року (за грудень 2014 року) на суму 39 544 815,36 грн.;

в порушення абзацу «б» пункту 176.2 статті 176 з урахуванням підпункту 49.18.2 пункту 49.18 статті 49 Податкового Кодексу України, АТ «Дельта Банк» подано податкові розрахунки про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку з II кварталу 2013 року по II квартал 2014 року з недостовірними відомостями та з помилками;

в порушення підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, абзацу «д» підпункту 164.2.17, пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Податкового Кодексу України, АТ «Дельта Банк» не нараховано, не утримано та не сплачено (не перераховано) до бюджету податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 776 156,42 грн., в тому числі по періодах: за квітень 2014 на суму 98 288,52 грн.; за червень 2014 року на суму 300 835,2 грн; за серпень 2014 року на суму 104 339,1 грн.; за листопад 2014 року на суму 272 693,6 грн.;

в порушення пункту 1 частини 2 статті 6 та частини 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» занижено нарахований єдиний внесок (у розмірі 36,8%) у Звітах 2011 року за (лютий, березень, квітень, серпень, жовтень, листопад) на загальну суму 7 932,93 грн. Порушення виправлено банком самостійно у звіті за листопад 2012 року;

в порушення частини 7 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» занижено утриманий єдиний внесок (у розмірі 3,6 %) у Звітах 2011 року за (лютий, березень, квітень, серпень, жовтень, листопад) на загальну суму 776,06 грн. Порушення виправлено банком самостійно у звіті за листопад 2012 року;

в порушення абзацу 2 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині неповної сплати єдиного внеску одночасно з видачою сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів) та порушено порядок сплати єдиного внеску, в тому числі при отриманні коштів на виплату заробітної плати (авансових внесків) та пункту 2 статті 24 зазначеного Закону в частині прийняття банком платіжних доручень та інших розрахункових документів на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які нараховується єдиний внесок за період з січня 2011 року по червень 20144 року в сумі 1 901 061,25 грн.;

в порушення пункту 69.2, пункту 69.4 статті 69 Податкового кодексу України та підпункту 2.1 пункту 2 «Порядку подання повідомлень про відкриття/закриття рахунків платників податків у банках та інших фінансових установах до контролюючих органів», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 26.12.2013 №853, несвоєчасно повідомлено ДПІ в районах файлами в електронному вигляді через Інформаційний портал Міністерства доходів і зборів України про відкриття/закриття рахунків, та здійснено видаткові операції за рахунками платників податків без отримання повідомлення контролюючого органу про взяття на облік контролюючих органів по суб'єктам підприємницької діяльності.

У зв'язку з виявленими порушеннями, зафіксованими Актом, відповідачем 1 прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16.06.2015 року:

№ , яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 81 600,00 грн.;

№ , яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 86 701,79 грн.;

№ , яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції в сумі 510,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку інших ніж заробітна плата в розмірі 776 156,42 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 582 117,32 грн.;

№ , яким позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 185 921 249,00 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток банківських організацій в розмірі 901 040 442,26 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 225 260 110,56 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб із доходу у вигляді процентів в розмірі 81 502 737,46 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 61 127 053,10 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб в розмірі 41 842 831,32 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 30 767 665,88 грн.;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 1 856 641,08 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 464 160,27 грн.

Відповідно до пункту 56.1. статті 56 Податкового кодексу України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Не погоджуючись зі спірними рішеннями відповідача 1, позивач у порядку адміністративного оскарження (стаття 56 Податкового кодексу України), оскаржив їх, зокрема, до відповідача 2, в результаті чого, рішенням від 20.08.2015 року № 17795/6/99-99-10-01-03-15 про результати розгляду скарги, спірні рішення були залишені без змін.

Вважаючи спірні податкові повідомлення-рішення відповідача 1 протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а також вважаючи протиправним рішення відповідача 2 про результати розгляду скарги, позивач звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (в редакції, що діяв на момент вчинення спірних операцій), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (надалі - Кодекс).

Щодо спірних податкових повідомлень-рішень від 16.06.2015 року № , № , № , а також спірних податкових повідомлень-рішень від 16.06.2015 року № , , , , в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 року № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» позивача віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» з урахуванням рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 року № 71 розпочата з 03.03.2015 року процедура виведення позивача з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації строком на шість місяців з 03.03.2015 року по 02.09.2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03.08.2015 року № 147 «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» строк здійснення тимчасової адміністрації продовжено до 02.10.2015 року включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 року № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Спеціальним Законом для правовідносин, які виникають під час тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон).

Відповідно до частини 8 Розділу X Прикінцевих та перехідних положень Закону, законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду, пріоритетними є норми Закону.

За приписами пункту 3 частини 5 статті 36 Закону, під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

В той же час, судом встановлено, що спірні податкові повідомлення рішення прийняті відповідачем 1 16.06.2015 року, тобто під час дії тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта банк».

З огляду на зазначене, враховуючи, що Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», норми якого для правовідносин тимчасової адміністрації є пріоритетними по відношенню до норм інших нормативно-правових актів, передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), суд приходить до висновку, що під час прийняття податкових повідомлень-рішень від 16.06.2015 року № , № , № , а також податкових повідомлень-рішень від 16.06.2015 року № , , , , в частині нарахування штрафних (фінансових) санкцій, відповідач 1 діяв необґрунтовано, з порушенням приписів Закону, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Щодо спірних податкових повідомлень-рішень відповідача 1 від 16.06.2015 року № , , , , , в частині нарахування основних платежів, суд зазначає наступне.

Спірні рішення від 16.06.2015 року № та № , прийняті відповідачем 1 у зв'язку з виявленням, як на його думку, порушень позивачем вимог підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162, абзацу «д» підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164, підпункту 168.1.1 пункту 168.1, пункту 168.4 статті 168, підпункту 170.4.1, підпункту 170.4.2 пункту 170.4 статті 170, абзацу «а» пункту 171.2 статті 171, статті 176 Кодексу в частині не нарахування, неутримання та несплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб, з отриманого додаткового блага у вигляді прощення кредитної заборгованості клієнтів Банку, а також з доходів отриманих у вигляді процентів.

Пунктом 162.1. статті 162 Кодексу передбачено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є:

162.1.1. фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

162.1.2. фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні;

162.1.3. податковий агент.

Відповідно до підпункту 168.1.1. пункту 168.1. статті 168 Кодексу, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно абзацу «а» пункту 171.2 статті 171 Кодексу, особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, крім іншого, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Пунктом 164.1. статті 164 Кодексу визначено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається, крім іншого, дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом (абзац «д» підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 Кодексу).

При цьому, згідно підпункту 14.1.47. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем укладалися кредитні договори (валютні у дол. США по курсу 5,05) з фізичними особами - ОСОБА_1 (від 01.11.2006 року № ) на суму 160 000 дол. США (еквівалент у гривні 808 000,00 грн.), ОСОБА_2 (від 17.01.2008 року № 0) на суму 96 000 дол. США (еквівалент у гривні 484 800,00 грн.) та ОСОБА_3 (від 14.02.2008 року № 0) на суму 45 700 дол. США (еквівалент у гривні 230 785,00 грн.), які були забезпечені іпотекою - нерухомим майном на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя.

У зв'язку з невиконанням боржниками своїх зобов'язань перед позивачем як Банком по кредитним договорам, останній прийняв рішення звернути стягнення на предмети іпотеки відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Таким чином, враховуючи невиконання боржниками своїх зобов'язань перед позивачем як Банком по кредитним договорам, у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку», на підставі договорів про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач задовольнив вимоги до боржників шляхом звернення стягнення на предмети іпотеки.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позивач у встановленому законом порядку задовольнив свої вимоги за кредитними договорами за рахунок іпотечного майна боржників, що помилково розцінено відповідачем 1 як прощення (анулювання) боргу боржників, при цьому, будь-яких доходів боржникам позивачем виплачено не було.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачем було укладено з ОСОБА_4 договір споживчого кредиту та заставу транспортного засобу від 07.03.2008 року № 0. У зв'язку з невиконанням боржником своїх зобов'язань між зазначеними сторонами було укладено додатковий договір № 2 від 18.05.2014 року, в якому сторони домовилися здійснити прощення (анулювання) боргу на суму в розмірі 579 600,73 грн. Пунктом 3 такого додаткового договору, ОСОБА_4 був повідомлений про те, що зобов'язаний самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб, сума яких складає анульовану банком суму боргу в розмірі 579 600,73 грн.

Як вже зазначалося, згідно вимог Кодексу, боржник самостійно сплачує податок з доходу отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором.

Таким чином, обов'язок щодо сплати відповідного податку покладено саме на ОСОБА_4 як боржника у наведених правовідносинах, а не на позивача, як помилково зазначено відповідачем 1.

Також, суд звертає увагу на положення статті 100 Кодексу, якою регулюється порядок розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків.

Розстроченням, відстроченням грошових зобов'язань або податкового боргу є перенесення строків сплати платником податків його грошових зобов'язань або податкового боргу під проценти, розмір яких дорівнює розміру пені, визначеному пунктом 129.4 статті 129 цього Кодексу (пункт 100.1. статті 100 Кодексу).

Платник податків має право звернутися до контролюючого органу із заявою про розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу. Платник податків, який звертається до контролюючого органу із заявою про розстрочення, відстрочення грошових зобов'язань, вважається таким, що узгодив суму такого грошового зобов'язання (пункт 100.2. статті 100 Кодексу).

Підставою для розстрочення та відстрочення грошових зобов'язань або податкового боргу платника податків є надання ним достатніх доказів існування обставин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, що свідчать про наявність загрози виникнення або накопичення податкового боргу такого платника податків, а також економічного обґрунтування, яке свідчить про можливість погашення грошових зобов'язань та податкового боргу та/або збільшення податкових надходжень до відповідного бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення, протягом якого відбудуться зміни політики управління виробництвом чи збутом такого платника податків.

Виходячи з наведеного, суд критично оцінює висновки відповідача 1 щодо порушення позивачем вимог Кодексу в частині не нарахування, неутримання та несплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб, отриманих у вигляді процентів по депозитним вкладам фізичних осіб (підпункту 170.4.1, підпункту 170.4.2 пункту 170.4 статті 170 Кодексу), оскільки у позивача відсутня фактична можливість сплатити відповідне зобов'язання, про що ним повідомлялося ДФС України та просилося про розстрочення зобов'язань по сплаті відповідного податку зважаючи на введення тимчасової адміністрації банку та, на даний час, початку процедури його ліквідації.

Таким чином, виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень відповідача 1 від 16.06.2015 року № та № та, відповідно, про їх скасування.

Спірні рішення від 16.06.2015 року № та № , прийняті відповідачем 1 у зв'язку з виявленням, як на його думку, порушень позивачем вимог абзацу «г» підпункту 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 з урахуванням підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 153.5 статті 153, підпункту 159.2.2., підпункту 159.2.3. пункту 159.2. статті 159 Кодексу в частині завищення витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за договорами про відступлення права вимоги; неправомірного віднесення до складу витрат безпідставно нарахованих відсотків; невірного розрахування суми страхових резервів, що відносяться до складу витрат.

Щодо висновків відповідача 1 в частині завищення витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за договорами про відступлення права вимоги, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (первісний кредитор) та Бероден Файненс Лімітед (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги (про зміну кредитора у зобов'язанні) № А-25 від 25.03.2013 року, відповідно до якого, первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору в момент укладання цього договору або можуть виникнути у майбутньому на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-830/1, укладеного 06.01.2009 року між первісним кредитором та ТОВ «Агрогроу» (боржник). Новий кредитор одержує права вимоги до боржника, щодо виконання обов'язків по погашенню загальної суми заборгованості боржника перед первісним кредитором за кредитним договором в розмірі 89 217 960,16 доларів США, що дорівнює 713 119 5,56 грн. відповідно до первинних документів. Первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги та зобов'язується сплатити первісному кредитору ціну права вимоги по договору, що складає 45 700 000,00 доларів США, що дорівнює 365 280 100,00 грн. відповідно до первинних документів.

Відповідно до зазначеного договору, позивачем у 2013 році було віднесено до складу доходів суму коштів у розмірі 365 280 100,00 грн., отриманих від нового кредитора та відображено у декларації з податку на прибуток на 2013 рік, також і витрати по договору у розмірі 713 119 5,56 грн. були задекларовані позивачем у декларації з податку на прибуток на 2013 рік.

Аналогічний договір було укладено між позивачем (первісний кредитор) та Бероден Файненс Лімітед (новий кредитор) від 07.05.2013 року № 07Z , за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору в момент укладання цього договору або можуть виникнути у майбутньому на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-869, укладеного 25.06.2008 року між первісним кредитором та ТОВ «Зерноінтерторг» (боржник). Новий кредитор одержує права вимоги до боржника, щодо виконання обов'язків по погашенню загальної суми заборгованості боржника перед первісним кредитором за кредитним договором в розмірі 90 138 878,35 доларів США, що дорівнює 720480054,64 грн. відповідно до первинних документів. Первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги та зобов'язується сплатити первісному кредитору ціну права вимоги по договору, що складає 36055551,34 доларів США, що дорівнює 288 192 021,86 грн. відповідно до первинних документів.

Відповідно до зазначеного договору, позивачем у 2013 році було віднесено до складу доходів суму коштів у розмірі 288 192 021,86 грн., отриманих від нового кредитора та відображено у декларації з податку на прибуток на 2013 рік, також і витрати по договору у розмірі 720 480 054,65 грн. були задекларовані позивачем у декларації з податку на прибуток на 2013 рік.

Також, між позивачем (первісний кредитор) та Аблонар Менеджмент Лімітед (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги від 08.10.2013 року № 08 D, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору в момент укладання цього договору або можуть виникнути у майбутньому на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-2000077, укладеного 10.10.2008 року між первісним кредитором та ТОВ «ДОМО-ТЕХ-ОПТ» (боржник). Новий кредитор одержує права вимоги до боржника, щодо виконання обов'язків по погашенню загальної суми заборгованості боржника перед первісним кредитором за кредитним договором в розмірі 111 239 366,95 доларів США, що дорівнює 889 136 260,04 грн. відповідно до первинних документів. Первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги та зобов'язується сплатити первісному кредитору ціну права вимоги по договору, що складає 53 394 896,14 доларів США, що дорівнює 426 785 404,85 грн. відповідно до первинних документів.

Відповідно до зазначеного договору, позивачем у 2013 році було віднесено до складу доходів суму коштів у розмірі 426 785 404,85 грн., отриманих від нового кредитора та відображено у декларації з податку на прибуток на 2013 рік, також і витрати по договору у розмірі 889 136 260,04 грн. були задекларовані позивачем у декларації з податку на прибуток на 2013 рік.

Також, між позивачем (первісний кредитор) та Аблонар Менеджмент Лімітед (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги від 12.05.2014 року № 12 В, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору в момент укладання цього договору або можуть виникнути у майбутньому на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-2011020/1, укладеного 30.04.2014 року між первісним кредитором та ТОВ «БОНІ І КЛАЙД» (боржник). Новий кредитор одержує права вимоги до боржника, щодо виконання обов'язків по погашенню загальної суми заборгованості боржника перед первісним кредитором за кредитним договором в розмірі 74 012 521,64 доларів США, що дорівнює 881 551 430,03 грн. відповідно до первинних документів. Первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги та зобов'язується сплатити первісному кредитору ціну права вимоги по договору, що складає 22 503 756,49 доларів США, що дорівнює 264 465 428,98 грн. відповідно до первинних документів.

Відповідно до зазначеного договору, позивачем у 2014 році було віднесено до складу доходів суму коштів у розмірі 264 465 428,98 грн., отриманих від нового кредитора та відображено у декларації з податку на прибуток на 2014 рік, також і витрати по договору у розмірі 881 551 430,03 грн. були задекларовані позивачем у декларації з податку на прибуток на 2014 рік.

Аналогічно, між позивачем (первісний кредитор) та Аблонар Менеджмент Лімітед (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги від 11.07.2014 року № 11 R, за яким первісний кредитор передає, а новий кредитор набуває всі права вимоги та інші права, що належать первісному кредитору в момент укладання цього договору або можуть виникнути у майбутньому на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-2016328, укладеного 23.04.2014 року між первісним кредитором та ТОВ «РІАЛ ІСТЕЙТ КОМПАНІ» (боржник). Новий кредитор одержує права вимоги до боржника, щодо виконання обов'язків по погашенню загальної суми заборгованості боржника перед первісним кредитором за кредитним договором в розмірі 77 409 673,11 доларів США, що дорівнює 1 057 370 308,16 грн. відповідно до первинних документів. Первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги, а новий кредитор приймає право вимоги та зобов'язується сплатити первісному кредитору ціну права вимоги по договору, що складає 20 900 611,74 доларів США, що дорівнює 270 716 762,01 грн. відповідно до первинних документів.

Відповідно до зазначеного договору, позивачем у 2014 році було віднесено до складу доходів суму коштів у розмірі 285 489 983,21 грн., отриманих від нового кредитора та відображено у декларації з податку на прибуток на 2014 рік, також і витрати по договору у розмірі 1 057 370 308,16 грн. були задекларовані позивачем у декларації з податку на прибуток на 2014 рік.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Варто звернути увагу на те, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру, положення ЦК України про відступлення права вимоги застосовуються до договору купівлі-продажу, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 656 ЦК України).

В той же час, слід звернути увагу на те, що прикладом відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за умовами якого одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, як вбачається зі змісту статей 512, 656, 1077 ЦК України, законодавцем розмежовуються два види правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори факторингу та правочини з відступлення права вимоги.

При цьому, однією з відмінних ознак факторингу від інших правочинів з відступлення права вимоги, є передача грошових коштів в розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження.

Аналіз викладених законодавчих норм та обставин справи свідчить про те, що між позивачем та контрагентами, фактично, було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, а не договір факторингу, як стверджує відповідач.

Зазначене свідчить про помилковість доводів відповідача 1 щодо тлумачення змісту договорів про відступлення права вимоги, укладених між позивачем та контрагентами, як факторингу.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). В той же час, чинним законодавством України, відповідач 1 не наділений повноваженнями щодо тлумачення змісту правочинів.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно підпункту 21.1.1. пункту 21.1. статті 21 Кодексу, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Більше того, слід звернути увагу на положення статті 204 ЦК України щодо правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина 1 статті 204 ЦК України), тобто існує презумпція правомірності правочину.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин). До оскаржуваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (стаття 234 ЦК України).

Судом встановлено, що договори про відступлення права вимоги, укладені між позивачем та контрагентами не визнані недійсними у судовому порядку, тобто є дійсними.

Відповідно до підпункту 14.1.255. пункту 14.1. статті 14 Кодексу відступлення права вимоги - операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Порядок оподаткування операцій з відступлення права вимоги податком на прибуток регламентується пунктом 153.5. статті 153 Кодексу, тобто, Кодекс містить спеціальну норму, яка регулює порядок оподаткування операцій з відступлення права вимоги.

Відповідно до зазначеного пункту 153.5. статті 153 Кодексу, з метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

При першому відступленні зобов'язань витрати, понесені платником податку - першим кредитором, визначаються в розмірі договірної (контрактної) вартості товарів, робіт, послуг, за якими виникла заборгованість, за фінансовими кредитами - у розмірі заборгованості за даними бухгалтерського обліку на дату здійснення такого відступлення відповідно до вимог цього Кодексу, а за іншими цивільно-правовими договорами - у розмірі фактичної заборгованості, що відступається. До складу доходів включається сума коштів або вартість інших активів, отримана платником податку - першим кредитором від такого відступлення, а також сума його заборгованості, яка погашається, за умов, що така заборгованість була включена до складу витрат згідно з вимогами цього Закону.

Якщо доходи, отримані платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, перевищують витрати, понесені таким платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), отриманий прибуток включається до складу доходу платника податку.

Якщо витрати, понесені платником податку на придбання права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника), перевищують доходи, отримані таким платником податку від наступного відступлення права вимоги зобов'язань третьої особи (боржника) або від виконання вимоги боржником, від'ємне значення не включається до складу витрат або у зменшення отриманих прибутків від здійснення інших операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги третьої особи.

Аналогічна позиція з питань оподаткування операцій з відступлення права вимоги підтримується Державною податковою службою України (лист від 11.06.2012 №9765/6/15-1415 та від 05.12.12 №10784/0/71-12/22-1117), яка наголошує на однаковому регулюванні відносин з відступлення права вимоги та факторингу.

З матеріалів справи встановлено, що саме враховуючи викладені спеціальні законодавчі норми, операції з відступлення права вимоги за відповідними договорами, були відображена позивачем в бухгалтерському та податковому обліках.

Згідно пункту 44.1. статті 44 Кодексу, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу (пункт 138.1. статті 138 Кодексу).

Згідно пункту 138.2. статті 138 Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Кодексу, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку.

Під час дослідження та надання оцінки первинним документам (зокрема, договорам про відступлення права вимоги), поданих позивачем на підтвердження його взаємовідносин з контрагентами, судом не встановлено їх невідповідності вимогам Кодексу та Закону України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні».

Таким чином, суд дійшов висновку, що взаємовідносини позивача з контрагентами, оформлені належними первинними документами, отже позивачем були виконані передбачені законодавством вимоги для підтвердження включення відповідних витрат до складу валових витрат підприємства.

У той же час, податковим органом, який вдався до тлумачення правовідносин між суб'єктами цивільного права, ключове питання про наявність витрат у досліджуваних операціях взагалі не досліджувалось, при цьому, податковий позбавив позивача можливості визначити витрати у податковій звітності.

Також, як вбачається з матеріалів справи, згідно договору банківського інвестиційного рахунку від 06.07.2012 року № 26/210718-651 (з урахуванням додаткових угод до нього) позивач як Банк відкриває компанії «Білборд салтенс лімітед» як Клієнту поточні інвестиційні рахунки (мультивалютний рахунок) у гривнях, доларах США та Євро № 0718 та отримує плату за обслуговування Рахунку згідно з тарифами Банку. За користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку Клієнта, Банк сплачує проценти.

Аналогічно, згідно договору банківського інвестиційного рахунку від 17.09.2009 року № 26/2174/185 (з урахуванням додаткових угод до нього) позивач як Банк відкриває компанії «Рабітурна лімітед» як Клієнту поточний рахунок у Євро № 0174 та отримує плату за обслуговування Рахунку згідно з тарифами Банку. За користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку Клієнта, Банк сплачує проценти.

Відповідні суми процентів включені позивачем до складу процентних витрат за періоди 4 квартал 2012 року - 2014 року.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно статті 1070 Цивільного кодексу України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Відповідно до підпункту 14.1.206. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, проценти - дохід, який сплачується (нараховується) позичальником на користь кредитора як плата за використання залучених на визначений або невизначений строк коштів або майна.

Проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості чи вартості майна або у вигляді фіксованих сум. У разі якщо залучення коштів здійснюється шляхом продажу облігацій, казначейських зобов'язань чи ощадних (депозитних) сертифікатів, емітованих позичальником, або шляхом врахування векселів та здійснення операцій з придбання цінних паперів із зворотним викупом, сума процентів визначається шляхом нарахування їх на номінал такого цінного паперу, виплати фіксованої премії чи виграшу або шляхом визначення різниці між ціною розміщення (продажу) та ціною погашення (зворотного викупу) такого цінного паперу.

Згідно підпункту «а» підпункту 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 Кодексу, процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу відносяться до витрат банківських установ.

Таким чином, виходячи з наведеного, дослідивши подані первинні документи по зазначеним операціям, суд дійшов висновку про правомірність віднесення позивачем до складу витрат банку процентів за користування грошовими коштами «Білборд консалтенс лімітед» (Кіпр) та «Рабітурна лімітед» (Кіпр) по договорам банківського інвестиційного рахунку.

Відповідно до пункту 1.3.-1.7. Положення про порядок формування та використання банками України резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 25.01.2012 року № 23, банк із метою визначення можливих втрат (збитків) невиконання боржником/контрагентом зобов'язань здійснює оцінку ризику невиконання ним таких зобов'язань (тобто ризику того, що виконання боржником зобов'язання проводитиметься з перевищенням строків, передбачених умовами договору, або в обсягах, менших, ніж передбачено договором, або взагалі не проводитиметься) за всіма активними банківськими операціями та наданими банком фінансовими зобов'язаннями.

Резерви, визначені в цьому Положенні, поділяються на: резерви за активами (за фінансовими активами та за дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку); резерви за наданими фінансовими зобов'язаннями.

Резерви за активами є спеціальними (оціночними) резервами, які зменшують балансову вартість активів і необхідність формування яких спричинена зменшенням корисності таких активів.

Резерви за наданими фінансовими зобов'язаннями є забезпеченням їх виконання в майбутньому, що визнається в балансі банку як зобов'язання та свідчить про можливі втрати внаслідок вибуття ресурсів, пов'язаного з виконанням банком таких фінансових зобов'язань.

Банк оцінює ризик невиконання боржником/контрагентом зобов'язань та формує резерв у повному обсязі незалежно від розміру його доходів за станом на перше число кожного місяця, наступного за звітним, до встановленого строку подання статистичної звітності за формою № 10 (місячна) «Оборотно-сальдовий баланс банку», затвердженої відповідним нормативно-правовим актом Національного банку України.

Банк розробляє та затверджує рішенням уповноваженого органу внутрішньобанківські положення щодо оцінки ризиків, формування та використання резервів за кожним видом фінансових активів, групою фінансових активів, дебіторською заборгованістю за господарською діяльністю банку та наданими фінансовими зобов'язаннями.

Згідно підпункту г) підпункту 138.10.6. пункту 138.10. статті 138 Кодексу, до складу витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються витрати на створення резерву сумнівної заборгованості з урахуванням норм статті 159 цього Кодексу.

Пунктом 159.2. статті 159 Кодексу закріплені особливості формування резервів банками та небанківськими фінансовими установами.

Так, підпунктом 159.2.1. пункту 159.2. статті 159 Кодексу закріплено, що банки та небанківські фінансові установи, крім страхових компаній, недержавних пенсійних фондів, корпоративних інвестиційних фондів та адміністраторів недержавних пенсійних фондів, формують резерви для відшкодування можливих втрат за всіма видами кредитних операцій (за винятком позабалансових, крім гарантій) коштами, розміщеними на кореспондентських рахунках в інших банках, придбаними цінними паперами (у тому числі іпотечними сертифікатами з фіксованою дохідністю), іншими активними банківськими операціями згідно із законодавством, включаючи нараховані за всіма цими операціями проценти та комісії (далі - страховий резерв).

Страховий резерв формується та списується банком самостійно в розмірі та порядку, передбаченими методикою, яка визначається для банків Національним банком України, а для небанківських фінансових установ - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку відповідно до повноважень та включається до складу витрат.

Враховуючи вищенаведені норми, дослідивши та оцінивши подані позивачем первинні документи на підтвердження формування сум страхових резервів, судом не встановлено їх завищення чи заниження.

Таким чином, виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про протиправність спірних податкових повідомлень-рішень відповідача 1 від 16.06.2015 року № та № та, відповідно, про їх скасування.

Спірне рішення від 16.06.2015 року № , прийнято відповідачем 1 у зв'язку з виявленням, як на його думку, порушень позивачем, з урахуванням пунктів 1,2,3,9,11 Постанови Правління Національного банку України від 17.06.2004 року № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України», пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 14.1.206, підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14, пункту 51.1 статті 51, пункту 103.1, пункту 103.2, пункту 103.4, підпункту 134.1.2 пункту 134.1. статті 134, пункту 152.8 статті 152, пункту 160.2 статті 160 Податкового кодексу України, вимог пункту 103.3 статті 103, підпунктів «а», «в» пункту 160.1 статті 160 Кодексу.

Порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України закріплений статтею 103

Кодексу.

Так, застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України (пункт 103.1. статті 103 Кодексу).

Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (пункт 103.2. статті 103 Кодексу).

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів (пункт 103.2. статті 103 Кодексу).

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України (пункт 103.4. статті 103 Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.225. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за користування або за надання права на користування будь-яким авторським та суміжним правом на літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп'ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, будь-яким патентом, зареєстрованим знаком на товари і послуги чи торгівельною маркою, дизайном, секретним кресленням, моделлю, формулою, процесом, правом на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

При цьому, відповідно до пункту частини 1 статті 1107 Цивільного кодексу України, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі, зокрема, ліцензії на використання об'єкта права інтелектуальної власності.

Згідно статей 1108-1109 Цивільного кодексу України, особа, яка має виключне право дозволяти використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензіар), може надати іншій особі (ліцензіату) письмове повноваження, яке надає їй право на використання цього об'єкта в певній обмеженій сфері (ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності).

Ліцензія на використання об'єкта права інтелектуальної власності може бути оформлена як окремий документ або бути складовою частиною ліцензійного договору.

За ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об'єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об'єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об'єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір.

Отже, наявність ліцензії або ліцензійного договору є документами, що підтверджують передачу у користування об'єктів інтелектуальної власності.

Судом встановлено, що позивачем утримувався та сплачувався податок з доходів нерезидентів із джерелом походження з України під час виплати такого доходу, що підтверджувалось під час перевірки виписками з особових рахунків нерезидентів, відповідний статус яких підтверджувався довідками щодо підтвердження резидентності усіх нерезидентів, проте з незрозумілих суду причин не було прийнято до уваги перевіряючими.

Також, судом встановлено, що між Компанією «Експіріан-Скорекс» (резидент Великобританії) та позивачем укладено договір від 14.12.2006 року, за яким Компанією «Експіріан-Скорекс» надано позивачу ліцензію на використання програмного забезпечення Transact SM, що по своїй суті підтверджує право отримання нерезидентом доходів у розумінні статті 103 Кодексу.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення відповідача 1 від 16.06.2015 року № та, відповідно, про його скасування.

Спірне рішення від 16.06.2015 року № , прийнято відповідачем 1 у зв'язку з виявленням, як на його думку, порушень позивачем вимог абзацу «б» пункту 185.1 статті 185, пункт 187.1 статті 187 з урахуванням вимог абзацу «а» підпункту 14.1.185 пункту 14.1. статті 14, абзац «д» пункту 186.3 статті 186, пункту 188.1 статті 188, пункту 202.1 статті 202, пункту 208.5 статті 208 Кодексу, в частині заниження обсягу продажу на вартість імпортованих послуг, які надані Компанією «Visa International Service Association» (VISA) на загальну суму 3 441 814,05 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість по отриманим послугам (телекомунікаційним) на суму 688 362,81 грн. та Компанією «MasterCard International Incorporated» (США) на загальну суму 5 841 391,37 грн., що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість по отриманим послугам на суму 1 168 278,27 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та Компанією «Visa International Service Association» (VISA) було укладено договір від 10.01.2007 року б/н про прийняття Банку (позивача) в членство зазначеної міжнародної платіжної системи (МПС) та надання ліцензійних прав на використання торгових марок.

Також, позивач уклав з Компанією «MasterCard International Incorporated» (США) ліцензійну угоду від 24.02.2011 року б/н про прийняття в членство та надання ліцензійних прав на використання знаків із MasterCard International Incorporated.

На підставі отриманих від зазначених Компаній рахунків, позивач сплачував за послуги цих МПС, які в єдиному комплексі, передбаченому технологією електронних міждержавних розрахунків, забезпечують проведення клієнтами розрахункових операцій із використанням платіжних карток, які емітовані Банком (позивачем).

Відповідно до підпункту 14.1.185. пункту 14.1. статті 14 Кодексу, постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об'єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об'єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Об'єктом оподаткування, крім іншого, є операції платників податку з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт «б» пункту 185.1 статті 185 Кодексу).

Згідно абзацу «д» пункту 186.3 статті 186 Кодексу, місцем постачання зазначених у цьому пункті послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб'єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. До таких послуг належать, зокрема, телекомунікаційні послуги, а саме: послуги, пов'язані з передаванням, поширенням або прийманням сигналів, слів, зображень та звуків або інформації будь-якого характеру за допомогою дротових, супутникових, стільникових, радіотехнічних, оптичних або інших електромагнітних систем зв'язку, включаючи відповідне надання або передання права на використання можливостей такого передавання, поширення або приймання, у тому числі надання доступу до глобальних інформаційних мереж.

В той же час, відповідно до пунктів 1.14, 1.29., 1.37., 1.43. статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. Платіжна система - платіжна організація, учасники платіжної системи та сукупність відносин, що виникають між ними при проведенні переказу коштів. Проведення переказу коштів є обов'язковою функцією, що має виконувати платіжна система. Розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами. Учасник/член платіжної системи (далі - учасник платіжної системи) - юридична особа, що на підставі договору з платіжною організацією платіжної системи надає послуги користувачам платіжної системи щодо проведення переказу коштів за допомогою цієї системи та відповідно до законодавства України має право надавати такі послуги.

При цьому, згідно підпункту 196.1.5. пункту 196.1. статті 196 Кодексу, операції з надання послуг платіжних організацій платіжних систем, пов'язаних з переказом коштів, з інкасації, розрахунково-касового обслуговування, залучення, розміщення та повернення коштів за договорами позики, депозиту, вкладу (у тому числі пенсійного), управління коштами та цінними паперами (корпоративними правами та деривативами), доручення, надання, управління і відступлення прав вимоги за фінансовими кредитами фінансових установ, кредитних гарантій і банківських поручительств особою, що надала такі кредити, гарантії або поручительства, не є об'єктом оподаткування ПДВ. Перелік послуг з розрахунково-касового обслуговування визначається Національним банком України за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

До таких послуг, згідно пункту 6 Перелік типових операцій з розрахунково-касового обслуговування, які відповідно до підпункту 196.1.5 пункту 196.1 статті 196 розділу V Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.11.2011 року № 400, належать, крім іншого, операції зі спеціальними платіжними засобами (далі - СПЗ), а саме: обслуговування СПЗ (оформлення та видача СПЗ клієнту (заміна втраченого держателем, пошкодженого з вини держателя СПЗ та заміна СПЗ після завершення його терміну дії); зміна лімітів СПЗ чи їх платіжних додатків; внесення, вилучення СПЗ до/з стоп-списку тощо); проведення міжбанківських взаєморозрахунків за операціями з СПЗ; зміна персонального ідентифікаційного номера (далі - ПІН-код) на платіжному пристрої; відновлення ПІН-коду через ПТКС; виконання операцій за розрахунками з використанням СПЗ; послуги платіжних систем під час здійснення розрахунково-касових операцій з використанням СПЗ.

Виходячи з наведеного, відповідачем помилково віднесено взаємовідносини позивача з VISA та MasterCard до взаємовідносин по наданню телекомунікаційних послуг, оскільки з огляду на вищезазначене, позивач як член платіжної системи VISA та MasterCard, отримував послуги МПС, які належать до послуг з розрахунково-касового обслуговування, отже не є об'єктом оподаткування ПДВ.

Така ж позиція закріплена в листі ДПС України від 11.01.2013 pоку № 334/6/15-3115, в якому зазначено, що операції з постачання послуг, які надаються банкам міжнародними платіжними системами (Visa, MasterCard) з використанням спеціальних платіжних засобів, не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

Таким чином, виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення відповідача 1 від 16.06.2015 року № та, відповідно, про його скасування.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення відповідача 2 від 20.08.2015 року № 17795/6/99-99-10-01-03-15 про результати розгляду скарги, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 56.1.-56.2. статті 56 Кодексу, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку (пункт 56.10. статті 56 Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи, що в даному випадку, належним способом захисту порушених прав позивача та їх відновлення є визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень відповідача 1, що було здійснено судом, відсутні підстави для задоволення позовної вимог № 2.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд, оцінюючи спірні рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішення суб'єкта владних повноважень, встановлених частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не доведена правомірність прийнятих ним спірних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене у сукупності, керуючись вимогами статтями 69-71, 94,160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 16.06.2015 року №№ , , , , , , , , .

В іншій частині відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя Р.О. Арсірій

Судді О.П. Огурцов

В.А. Кузьменко