Справа № 2а-0770/1356/12
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2016 р. Справа № 876/6204/13

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Тячівському районі Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Закарпатської області про скасування податкових повідомлень - рішень,

ВСТАНОВИЛА :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 11.05.2012року звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Закарпатської області, якою просить суд визнати дії відповідача, які виражені в умисному неврахуванні документально - підтверджених витрат і не включені до сукупного чистого доходу - неправомірними та визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Тячівському районі Закарпатської області №220/ від 26.12.2011 року та № 221/ від 26.12.2011 року.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 26.12.2011 року Державною податковою інспекцією у Тячівському районі Закарпатської області на підставі акта перевірки №3407/17-0102/НОМЕР_1 від 12.12.2011 року було винесено два податкові повідомлення - рішення, а саме №220/ про збільшення суми грошового зобов'язання - податку на додану вартість на суму 120355,20 грн. та № 221/ про збільшення суми грошового зобов'язання - податку з доходів фізичної особи на 87909,84 грн. Підставою для такого висновку податковий орган зазначив, що позивач за 2009-2011 роки отримав дохід від реалізації імпортованої продукції кінцевому споживачу. На думку позивача такі висновки податкового органу безпідставні, оскільки він не реалізовував імпортовану продукції, а податковий орган не встановив жодного факту реалізації. З огляду на викладене, прийняті податкові повідомлення - рішення податкового органу позивач вважає протиправними та такими, що винесені з порушенням чинного законодавства.

Оскаржуваною постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 року позовну заяву - задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує, тим, що у період з 2009 по 2011 роки позивачем завозилася із-за кордону продукція. Оскільки на момент проведення перевірки вказаний товар відсутній у позивача, це свідчить про реалізацію. На підставі відомостей про ціну реалізації аналогічної продукції за спірний період відповідачем визначено розмір отриманого позивачем доходу, а тому прийняті податкові повідомлення - рішення правомірні, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Сторони по справі належним чином судом були повідомлені, однак з невідомих для суду причин не з'явилися в зал судового засідання, а тому відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки податковим органом не встановлено факт реалізації (поставки) позивачем імпортованих будівельних матеріалів на митній території України, у позивача відсутні операції, що підлягають оподаткуванню податком на додану вартість, а у позивача відсутній обов'язок реєструватись платником ПДВ.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом установлено, що відповідачем - на підставі направлень виданих ДПІ у Тячівському районі № 354/17, 355/17 від 25.11.2011 року та на підставі пп.78.1.7 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, старшим державним - податковим ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи управління - оподаткування фізичних осіб ДПІ у Тячівському районі, інспектором податкової служби II рангу Полажинець П.М. та головним державним податковим ревізором-інспектором відділу податкового контролю юридичних осіб ДПІ у Тячівському районі, інспектором податкової служби І рангу Шляхетко Т.Р. проведена виїзна позапланова документальна перевірка фінансово-господарської діяльності суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008р. по 25.11.2011року.

Вищезазначена перевірка проводилась з 25.11.2011р. по 05.12.2011р. Термін проведення перевірки, згідно Наказу ДПІ у Тячівському районі № 722 від 01.12.2011р., був продовжений з 02.12.2011р. по 05.12.2011 року.

За результатами перевірки було складено акт №3407/17-0102/НОМЕР_1 від 12.12.2011 року згідно якого встановлено отримання Позивачем в 2009 році оподатковуваного доходу в сумі 54720,00 грн., за 2010 рік - в сумі 465120,00 грн., та за 2011 рік - в сумі 66 225,60 грн., який не оподаткований. У зв'язку із чим, Відповідачем визначено та нараховано за пп. 4.2.8 п. 4.2 ст.4, пп. 8.1.3 п.8.1 ст.8, абз. "а" п. 19.1 ст.19 "Про податок з доходів фізичних осіб", ст.13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.92р. № 13/92 "Про прибутковий податок з громадян" - податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності в загальній сумі 87909,84 грн., в тому числі за 2009 рік на суму 8208,00 грн., за 2010 рік на суму 69768,00 грн. та за 2011 рік на суму 9933,84 грн.; пп. 7.3.1 п. 7.3 ст.7 Закону України від 03.04.1998 року №168/97-ВР "Про податок на додану вартість" (із змінами та доповненнями) - податку на додану вартість на загальну суму 96284,16 грн., що підтверджується копією згаданого акту наявною в матеріалах справи.

На підставі вищенаведеного акту податковим органом було винесено податкове повідомлення - рішення №220/ від 26.12.2011 про збільшення суми грошового зобов'язання - податку на додану вартість на суму 120355,20 грн. що складається з основного платежу в розмірі 96284,16 грн. та штрафних санкцій в розмірі - 24071,04 грн., що підтверджується копією згаданого податкового повідомлення рішення наявною в матеріалах справи. Крім цього, 26.12.2011 року податковим органом на підставі цього ж акту перевірки було винесено податкове повідомлення - рішення № 221/ про збільшення суми грошового зобов'язання - податку з доходів фізичної особи на суму 87909,84 грн., що підтверджується копією згаданого податкового - повідомлення рішення наявною в матеріалах справи.

Як вбачається із згаданого акту перевірки та встановлено судом в ході судового розгляду даної адміністративної справи фізична особа - приватний підприємець ОСОБА_1 зареєстрований, як суб'єкт підприємницької діяльності Тячівською райдержадміністрацією 01.02.1999 року за № 0040151, позивач взятий на податковий облік ДПІ у Тячівському районі від 16.02.1999 року за № 2254, як платник ПДВ не зареєстрований та згідно реєстраційних даних органу державної податкової служби ОСОБА_1 визначено види діяльності за КВЕД: 52.62 роздрібна торгівля з лотків та на ринках. У період з 01.01.2008р. по 24.11.2011р. фізична особа - підприємець ОСОБА_1 здійснював торгово - посередницьку діяльність на загальній системі оподаткування, обліку та звітності, діяльність по реалізації імпортованих будівельних матеріалів.

Як вбачається із даного акту, а саме в розділі ІІ за результатами проведеної перевірки встановлено, що облік доходів та витрат за період 2008-2011р. підприємець ОСОБА_1 не вів, чим порушено абз. "а" п.19.1 ст. 19 Закону Україні "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22.05.03 р. № 889-IV (із змінами та доповненнями).

Проведеною перевіркою встановлено, що відповідно до бази даних "Митниця" ФОП ОСОБА_1 протягом 2008-2011р імпортував для подальшої реалізації будівельні матеріали (готова порошкоподібна суміш з цементу, вапна, піску, пластифікуючих добавок для підготовки штукатурення поверхонь будівель, марки "КVК", виробник Чехія; цегла будівельна з кераміки стінова, рядова, порожниста, червоного кольору, не вогнетривка, із звичайної залізовмісної цегельної глини, марки LEIERTHEM, виробник Словаччина на загальну суму 463463,21 грн. Витрати на оплату товарів за кордоном склали 463 463,21 грн., що підтверджується копіями вантажно - митних декларацій та розрахункових документів наявних в матеріалах справи, тобто Позивачем в повному розмірі оплачена фактурна вартість товарів. З Акту перевірки вбачається, що оскільки на момент проведення перевірки у позивача були відсутні імпортовані будівельні матеріали, вказаний факт свідчить про їх реалізацію у межах господарської діяльності. Внаслідок викладеного та враховуючи інформацію про ринкову вартість ввезених будівельних матеріалів відповідачем встановлено отримання доходу позивачем оподатковуваного доходу за 2009 рік в сумі 54720,00 грн., за 2010 рік в сумі 465120,00 грн., та за 2011 рік в сумі 66 225,60 грн.

З огляду на викладене, суд не може погодитися із висновками податкового органу викладеними у Акті перевірки враховуючи наступне.

Відповідно до п.1.2 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" дохід - сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених підпунктом 4.2.16 пункту 4.2 статті 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. Оподаткування доходу отриманого фізичною особою підприємцем до 2011 року здійснюється за правилами встановленими Декрету КМ України "Про прибутковий податок з громадян ".

Згідно ст. 13 Декрету КМ України "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.92 року №13-92 із змінами та доповненнями, зазначено, що оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, затвердженими Головною державною податковою інспекцією України від 18.01.1993р. № 36-32.

Аналогічно відповідно до п.п.14.1.56 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно п.п.14.1.54 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем митних органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю;

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що під час проведення перевірки податковим органом жодними доказами не встановлено фактів отримання доходу, а саме отримання коштів або доходу у іншій матеріальній або нематеріальній формах за реалізацію імпортованих будівельних матеріалів. Також суд констатує, що висновок податкового органу про реалізацію позивачем ввезених будівельних матеріалів базується на припущеннях та не підтверджений жодними первинними доказами, а саме договорами купівлі-продажу, поставки, видатковими накладними іншими первинними документами, податковим органом не встановлено покупців вказаної продукції, у порушення порядку визначеного Податковим кодексом визначено вартість нібито реалізованих будівельних матеріалів без застосування до Платника процедури визначення звичайної ціни тощо.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Ні під час проведення перевірки, ні під час судового розгляду відповідачем не доведено підставність висновків про реалізацію ввезених будівельних матеріалів та отримання доходу від таких операцій, які лягли у основу для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

Щодо донарахування податку на додану вартість, суд констатує наступне.

Як зазначено податковим органом в акті перевірки, фізична особа - підприємець ОСОБА_1, в порушення пп. 2.3.1 п.2.3 ст. 2 Закону України "Про податок на додану вартість" (коли загальна сума від здійснення операцій поставки товарів і послуг), що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень) платником ПДВ не зареєструвався, однак платник податків ОСОБА_1, здійснював реалізацію будівельних матеріалів на митній території України, що оподатковується за ставкою 20% податку на додану вартість.

Перевіркою встановлено, що податкові зобов'язання з податку на додану вартість (рядки 1 -8.4) за період з 01.03.2010 року по 24.11.2011 року не відображено суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 у рядку 1 Декларації з податку на додану вартість (по реалізації будівельних матеріалів) на загальну суму 96284,16 грн.

Крім того, суд також зазначає, що як вбачається із вже згадуваного акту відповідач вважає, що позивач не зареєструвався платником ПДВ і за результатами перевірки показників податкових зобов'язань з податку на додану вартість встановив не відображення (не декларування) у рядку 1 Декларації "Операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20 %, крім імпорту товарів" за період з 01.03.2010 року по 24.11.2011 року (по реалізації будівельних матеріалів) на загальну суму 96284,16 грн., у зв'язку із чим позивачу донараховано податку на додану вартість на загальну суму 96284,16 грн., чим порушено пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України від 03.04.1998 р. №168/97-ВР "Про податок на додану вартість ".

Суд вважає такі висновки безпідставними, оскільки податковим органом не доведено наявність у позивача оподаткованих операцій податком на додану вартість у позивача, а саме сам факт реалізації (поставки) товарів.

Відповідно до п.1.4 ст.1 Закону України "Про податок на додану вартість" поставка товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатної поставки товарів (результатів робіт) та операції з передачі майна орендодавцем (лізингодавцем) на баланс орендаря (лізингоотримувача) згідно з договорами фінансової оренди (лізингу) або поставки майна згідно з будь-якими іншими договорами, умови яких передбачають відстрочення оплати та передачу права власності на таке майно не пізніше дати останнього платежу.

Згідно до п.п.3.1.1 п.3.1 ст.3 Закону України "Про податок на додану вартість" об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України.

Аналогічно, вимоги п.п."а" п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України передбачають, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;. Оскільки податковим органом не встановлено факт реалізації (поставки) Позивачем імпортованих будівельних матеріалів на митній території України, у Позивача відсутні операції що підлягають оподаткуванню податком на додану вартість а у Позивача відсутній обов'язок реєструватись платником ПДВ.

З огляду на викладене оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті безпідставно та неправомірно, а тому підлягають скасуванню.

Судом критично оцінюються пояснення позивача про імпорт окремих товарів, то такий здійснювався позивачем як "фізичною особою" у власних інтересах та в інтересах близьких родичів, на законних підставах., а не суб'єктом підприємницької діяльності з метою його подальшої реалізації та отримання прибутку та зазначається наступне.

Пунктом 5 Інструкції про переміщення готівки і банківських металів через митний кордон України, затвердженою Постановою Правління Національного банку України 27.05.2008 року N 148 , зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 червня 2008 р. за N 520/15211, яка розроблена відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету КМ України від 19.02.93 року N 15-93 ( 15-93 ) "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", а також пункту 14 статті 7 та статті 44 Закону України "Про Національний банк України" ( 679-14 ), передбачено, що фізична особа незалежно від віку має право вивозити за межі України і ввозити в Україну готівку і банківські метали відповідно до норм, передбачених цією Інструкцією, тобто в межах 10 000 доларів США.

Згідно наявних у матеріалах справи пояснень та матеріалів, позивач як фізична особа, за усною декларацією, заявленою митному органу на кордоні, вивозив за кордон валютні кошти в сумах, що не перевищували дозволених вищезгаданою Інструкцією меж та використовував її для оплати фактурної вартості товарів, які потім ввозились в Україну ним, як фізичною особою, тобто позивач в даному випадку не користувався положенням особи, що здійснює підприємницьку діяльність.

Як передбачено вимогами ст.2 КАС України Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

В силу вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням даної статті КАС України, суд приходить до переконання, що податковим органом, а саме ДПІ у Тячівському районі зроблено передчасні висновки про отримання доходу позивачем без належних та допустимих доказів, а тому оскаржувані позивачем податкові повідомлення - рішення прийняті не обґрунтовано, тобто без з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даному випадку податковий орган не довів правомірність прийнятих ним оскаржуваних позивачем податкових повідомлень - рішень, оскільки винесені вони були без належних та допустимих доказів і ґрунтувались лише на припущеннях відповідача.

Дослідивши за вимогами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні у матеріалах справи докази та заслухавши пояснення сторін, надані під час розгляду справи, суд вважає, що заявлений адміністративний позов є таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Тячівському районі Закарпатської області - залишити без задоволення.

постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.02.2013 року у справі № 2а-0770/1356/12- залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар