Справа № 810/5668/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2016-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року 810/5668/15

Колегія суддів Київського окружного адміністративного суду у складі: головуючого - судді Терлецької О.О., судді Лиски І.Г., судді Дудіна О.С., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення,

в с т а н о в и л а:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 №404-15 про втрату статусу біженця, викладене у повідомленні від 26.08.2015 №25 (з урахуванням уточнених позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно винесено рішення про втрату статусу біженця на підставі добровільного виїзду до країни громадянської належності та як наслідок користування захистом країни громадянської належності. Вказав, що у зв'язку з хворобою матері був вимушений поїхати транзитним рейсом через аеропорт Кабулу до Пакистану, де перебуває його сім`я. Крім того, жодних попереджень щодо обмеження пересування або виїзду до інших країн (у тому числі до Афганістану) із України не зазначалось. Просив суд задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечував, з мотивів викладених у письмових запереченнях. Зазначив, що позивач був позбавлений статусу біженця в Україні на підставі п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або тимчасового захисту», статус біженця втрачаються у разі, якщо особа добровільно повернулась до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

У судовому засіданні сторони по справі заявили клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд вирішив розгляд справи проводити в порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи, суд встановив наступне.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 01.06.2009 №331-09 ОСОБА_1 надано статус біженця за політичні переконання.

Так, 12.02.2015 на адресу Департаменту у справах громадянства біженців та іноземців ДМС України року надійшло клопотання Державної прикордонної служби України далі від 09.02.2015 №51/280 про те, що Одеським прикордонним загоном Південного регіонального управління Адміністрації ДПС отримано інформацію, що ОСОБА_1 виїжджав до Афганістану транзитом через Туреччину та, перебуваючи в Афганістані певний час повернувся до України, що підтверджується витягом з бази авіакомпаній, тобто добровільно скористався захистом країни громадянської належності, за межами якої перебував внаслідок обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

На підставі вищезазначених обставин, 30.07.2015 Державна міграційна служба України прийняла рішення про втрату статусу біженця від 30.07.2015 №404-15.

Позивач не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли, суд зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. №3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011 р. № 3671-VI).

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI (тут і далі в редакції, чинні на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 11 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, підставою для висновку суб'єктів владних повноважень про те, що позивач перебував на території Афганістану.

Проте, суд критично ставиться до такого твердження, оскільки такі дії з боку позивача не свідчать про те, що він скористався захистом країни громадянської належності.

Окрім того, відповідно до приписів ст. 11 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

З огляду на викладене, добровільне повернення до країни, яку залишила особа чи за межами якої вона перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, є окремою підставою для прийняття рішення про втрату статусу біженця, на яку в оскаржуваному рішення посилання відсутні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про не доведення відповідачем правомірності рішення від30.07.2015 №404-15 про втрату статусу біженця.

Крім того, задовольняючи позовні вимоги суд виходить з того, що згідно п.125 Керівництва по процедурах і критеріях визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН), в тих випадках, коли біженець відвідує країну свого проживання звичайного місце проживання, але не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною його місця проживання, він розглядається деякими державами в якості особи, що відновила використання захисної країни свого попереднього звичайного місце проживання і такий, що втратив свій статус біженця у відповідності із теперішній станом про припинення. Але, такі випадки слід розглядати із врахуванням індивідуальних обставин. Відвідування батьків похилого віку або хворих будуть мати іншу оцінку відносин біженця із країною свого походження звичайного місце проживання, а ніж регулярні візити в цю країну, які здійснені для проведення відпустки або в цілях встановлення ділових відносин.

З матеріалів справи убачається, що відповідач вимушений був відвідати м. Пешивар (Пакистан) у зв`язку із хворобою матері, що підтверджується наявним в матеріалах справи Листом-Запрошенням.

Отже, суд вважає, що підстави для позбавлення статусу біженця у відповідача відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином оскаржуване рішення є таким, що винесено протиправно та підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 №404-15 про втрату статусу біженця, викладене в повідомленні від 26.08.2015 №25.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий - суддя Терлецька О.О.

Судді: Лиска І.Г.

Дудін О.С.