Справа № 815/232/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2016-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/232/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюка І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» звернулося до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії посадових осіб Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області щодо складання акту перевірки від 11.12.2015 р. № 58/09, реалізації його матеріалів, процедури вручення, підписання, направлення позивачу; визнати протиправним і скасувати припис Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області до акту перевірки від 11.12.2015 р. № 58/09, як такий, що базується на незаконних висновках акту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Інспекцією з питань захисту прав споживачів в Одеській області була проведена позапланова перевірка дотримання ТОВ «Інфокс» законодавства про захист прав споживачів, оформлена актом від 11.12.2015 р. № 58/09, висновки якої позивач вважає необґрунтованими. Зокрема, висновки щодо включення до договору про надання послуг з водопостачання і водовідведення від 27.03.2014 р. № 50177 несправедливих умов, які не передбачені типовим договором: право позивача на відмову у наданні послуг у випадку порушення взятих на себе споживачем зобов'язань по сплаті спожитих послуг; відсутність точки розподілу, в яких здійснюється передача послуг від виконавця споживачеві. Так, сторони договору досягли згоди щодо всіх його істотних умов, а сам договір нечинним не визнавався, тому є обов'язковим до виконання. При цьому вносити зміни у договір, відмінні від положень типового договору, не заборонено чинним законодавством. Крім того, позивач стверджує про порушення Інспекцією порядку вручення акту перевірки та порушення строку його направлення, оскільки в акті відсутній підпис саме посадової особи ТОВ «Інфокс», а копія акту направлена із запізненням. Зважаючи на неправомірність висновків за результатами перевірки, складений на її підставі припис також не відповідає вимогам законодавства, у зв'язку із чим підлягає скасуванню.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що посадові особи філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» в останній день перевірки з її результатами та приписом ознайомитись відмовились, про що складений акт. Другий примірник акту протягом трьох робочих днів після реєстрації було надіслано поштою з повідомленням про вручення на адресу позивача, у зв'язку із чим доводи щодо порушення порядку ознайомлення та вручення акту перевірки та припису є безпідставними. Крім того, висновки за результатами перевірки повністю відповідають чинному законодавству, оскільки позивачем до договору про надання послуг з водопостачання і водовідведення від 27.03.2014 р. № 50177 включено несправедливі умови. Так, пункти договору не передбачені Типовим договором та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, оскільки надають право відмовитися від виконання обов'язків щодо цілодобового подання води та приймання стоків у випадку порушення споживачем умов щодо своєчасної сплати за послуги, у разі утворення заборгованості, що перевищує вартість водокористування за останні два місяці; надає право виконавцю достроково розірвати договір.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що на підставі звернення гр. ОСОБА_1 (№М-973) та доповнень до нього, за згодою Держспоживінспекції України від 05.11.2015 р. № 02/7-1903-2015, згідно наказу про проведення позапланової перевірки від 27.11.2015 р. № 177-од, на підставі направлення на проведення перевірки від 27.11.2015 р. № 835, у періоді з 30.11.2015 р. по 11.12.2015 р. Інспекцією з питань захисту прав споживачів в Одеській області проведено позапланову перевірку філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс», за результатами якої складений акт від 11.12.2015 р. № 58/09 (а.с. 13-17).

Перевіркою встановлено порушення ст.18 ч.2, 4, ст.19 ч.1 абз. 1, 2 п.2 та ч.4 п.5 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.8, п.20 ч.2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630.

Перевірка проведена у присутності директора юридичного департаменту філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» ОСОБА_2, який ознайомився із актом перевірки, проте в останній день перевірки відмовився підписувати акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів № 58/09 від 11.12.2015 р., про що головними спеціалістами ОСОБА_3, ОСОБА_4 складено акт від 11.12.2015 р. № 58/09-в (а.с. 69).

У зв'язку із цим в порядку ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» другий примірник акту перевірки від 11.12.2015 р. № 58/09, відповідно до п. 3.10 Порядку проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.03.2012 р. № 310, протягом трьох робочих днів після реєстрації надіслано поштою з повідомленням про вручення на адресу підприємства листом від 14.12.2015 р. № 3381/8, який отриманий філією «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» 18.12.2015 р., що підтверджується поштовим повідомленням про вручення № 953 від 15.12.2015 р.

З урахуванням викладеного суд критично оцінює доводи позивача про порушення посадовими особами Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області вимог п.3.1, 3.3, 3.8 Порядку проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 07.03.2012 р. № 310.

Слід зазначити, що посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації.

Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 26.04.2002 № 5 організаційно-розпорядчими обов'язками (наявність яких є характерним для поняття «посадова особа») є обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

З урахуванням викладеного, керівник структурного підрозділу ТОВ «Інфокс» - директор юридичного департаменту філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» ОСОБА_2 є посадовою особою підконтрольного суб'єкта, яка відмовилася від підписання акту перевірки. Доводи ж позивача про порушення посадовими особами Інспекції вимог Порядку № 310 за вищенаведених умов суд оцінює як зловживання правом.

На підставі вищевказаного акту перевірки, з метою припинення порушень законодавства про захист прав споживачів, згідно ст.26 Закону України «Про захист прав споживачів» суб'єкту господарювання до акту перевірки від 11.12.2015 р. № 58/09 наданий припис, відповідно до якого ТОВ «Інфокс» належить у строк до 11.01.2016 р. привести договір у відповідність до вимог Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630; виключити із договору несправедливі умови, зокрема п.3.3.3 та абз.5 п.7.3; припинити агресивну нечесну підприємницьку практику стосовно ОСОБА_1

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає дії посадових осіб Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області щодо проведення перевірки, а також складений припис до акту перевірки від 11.12.2015 р. № 58/09 обґрунтованими, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

З огляду на матеріали перевірки, виконавець послуг з водопостачання - ТОВ «Інфокс» включив у договір про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення № 50177 від 27.03.2014 р., укладений із споживачем ОСОБА_1, несправедливі умови.

Зокрема до договору включені пункти, які не передбачені умовами Типового договору затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 р. № 933) та нормами Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Так, п.3.3.3 договору надає право ТОВ «Інфокс» відмовитися від виконання обов'язків, визначених в п.3.2.1 договору щодо цілодобового подання води та приймання стоків у випадку порушення споживачем умов п.3.4.1 договору, в частині своєчасної сплати за послуги, у разі утворення заборгованості, що перевищує вартість водокористування за останні два місяці. Також абз.5 п.7.3 договору надає виконавцю право достроково розірвати договір.

Крім того, позаплановою перевіркою встановлено, що у платіжних документах (платіжних квитанціях), виданих виконавцем до оплати послуг за періоди березень 2014 р.,- серпень 2014 р., листопад 2014 р. - грудень 2014 р., січень 2015 р. - березень 2015 р., які надані споживачем до скарги, зазначені різниці показань приладу обліку, затверджені нормативи (норми) споживання, тариф на послуги з холодного водопостачання і суми, які належать до сплати за надану послугу. Проте в порушення п.20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених ПКМУ від 21.07.2005 р. № 630 (із змінами і доповненнями), у графах для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, виконавцем послуг ці показники не внесені, що ставить під сумнів правильність зазначених у платіжному документі зазначеної різниці показань приладу обліку та відповідно розмір сум, які належить до сплати за надану послугу.

У мотивувальній частині рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти Україна" (пункти 23 - 25) зазначено, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов'язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довід. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення.

Суд не вбачає підстав давати оцінку вищезазначеним обставинам, які відображені співробітниками інспекції в акті перевірки, оскільки вони не спричинили будь-яких наслідків для позивача та не покладені в основу оскаржуваного припису (не витлумачені як порушення вимог законодавства). При цьому суд враховує, що обраний позивачем спосіб захисту прав, які він вважає порушеними - оскарження дій посадових осіб щодо складання акту перевірки, - не відповідає законодавству, позаяк факт проведення перевірки та стверджувані ним обставини не спроможні порушити права особи та складаються виключно на реалізацію компетенції суб'єкта владних повноважень, в даному випадку - Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області.

Втім, суд погоджується з доводами представника відповідача про недотримання ТОВ «Інфокс» вимог п.20 Правил № 630, яким передбачено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. У платіжному документі передбачаються графи для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу.

Доводи представника позивача про те, що вказаною нормою передбачено наявність суто граф (для зазначення поточних і попередніх показань засобів обліку води, теплової енергії, різниці цих показань або затверджених нормативів (норм) споживання, тарифу на даний вид послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу), а не їх заповнення, - позбавлено будь-якого сенсу, адже зміст цих граф утворює вихідні дані для розрахунків споживача.

Відносини між суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг, і фізичною та юридичною особою, яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення врегулювані Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630, якою також затверджений Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Згідно з пп.2 п.20 розділу «Відповідальність сторін» Типового договору споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим договором за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені.

Відповідно до абз.4 ст.23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» підприємства питного водопостачання мають право у разі внесення споживачем не в повному обсязі плати за використану питну воду обмежити його питне водопостачання до рівня екологічної броні питного водопостачання.

Згідно з п.3 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено істотні умови договору між виконавцем/виробником та споживачем, а частиною другою передбачено: "крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін". Частиною третьою статті 29 цього ж Закону передбачено: "Процедура погодження умов договору відбувається протягом одного місяця з дня внесення проекту договору однією із сторін".

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до частини четвертої статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Отже, в договорі приєднання споживач не має права наполягати на зміні його змісту, навіть якщо цей договір не буде відповідати Типовому договору і порушуватиме права споживача.

Зважаючи на зазначені вище норми законодавства, умови та зміст договорів про надання послуг питного водопостачання та водовідведення не повинні суперечити вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Типового договору, зокрема, в частині прав та обов'язків споживача і виконавця послуг, відповідальності сторін тощо, у зв'язку із чим суд відхиляє доводи позивача про допустимість внесення таких змін у договір із споживачем.

Статтею 16-1 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» встановлено, що з метою запобігання виникненню надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру через припинення питного водопостачання споживачам(крім населення) у разі несплати або внесення не в повному обсязі плати за використану ними питну воду встановлюється екологічна броня питного водопостачання.

Оплата питної води, використаної в межах встановленої екологічної броні питного водопостачання, здійснюється за рахунок коштів відповідних споживачів (крім населення).

Порядок обмеження та складання переліку споживачів питної води, до яких застосовується обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні питного водопостачання, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавством України встановлено право підприємства питного водопостачання у разі внесення споживачем не в повному обсязі плати за використану питну воду обмежити його питне водопостачання до рівня екологічної броні питного водопостачання. При цьому вказані обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні питного водопостачання відповідно до Порядку обмеження питного водопостачання до рівня екологічної броні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 2006 р. N 119, не застосовуються до населення.

У цілому, пунктами 31, 32 Правил не передбачено права виконавця послуг з централізованого постачання холодної води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем) відключати від водопровідних та каналізаційних мереж споживачів цих послуг.

З урахуванням викладеного, включення до умов договору (п.3.3.3) права виконавця відмовитись від виконання зобов'язань, передбачених п.3.2.1 (подавати воду цілодобово …), та положення (абз.5 п.7.3) щодо розірвання договору в разі виникнення заборгованості, яка перевищує вартість використання за останні два місяці, - не відповідають законодавству, що регулює спірні правовідносини, та прямо йому суперечать.

При цьому з огляду на матеріали справи, ТОВ «Інфокс» дійсно повідомляло споживачу ОСОБА_1 про свої наміри зупинити постачання послуг водопостачання та водовідведення у разі несплати останнім виставлених йому Товариством боргів.

Вирішуючи спір, суд враховує, що положення Правил та Типового договору спрямовані на захист прав споживачів послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. При цьому у випадку застосування ТОВ «Інфокс» умов договору п.3.3.3, абз.5 п.7.3 в частині відмови виконання зобов'язання з цілодобового холодного водопостачання та водовідведення стоків будуть порушені вимоги ст.4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення».

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно з ч.1 ст.19 цього ж Закону нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ч.4 цієї статті агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться, серед іншого, загроза здійснити незаконні або неправомірні дії (п.5).

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість висновків за актом перевірки щодо порушення позивачем вимог законодавства про захист прав споживачів, зазначених у акті перевірки та правомірність складеного за її результатами припису.

В пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов'язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

У Резолюції асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 р. №39/248 наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципу захисту інтересів споживачів, у зв'язку із чим належить взяти за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

На міжнародній Конференції Організації Об'єднаних Націй (ООН), що відбулася у Мар-дель-Плата (Аргентина) у 1977 році, було проголошено, що усі люди мають право на достатню кількість чистої питної води для задоволення своїх особистих потреб. Подальший розвиток ідея необхідності забезпечення основних потреб людини отримала на Конференції ООН з навколишнього середовища і сталого розвитку, що відбулась у Ріо-де-Жанейро в 1992 році. За результатами її роботи було ухвалено програму дій «Порядок денний на ХХІ століття». Як йдеться у згаданому документі, «…з метою забезпечення доступу людини до прісної води необхідно запроваджувати ефективну політику управління водними ресурсами на місцевому рівні».

Право людини на питну воду з правової точки зору можна визначити як юридичну можливість особи використовувати доступні запаси води питної якості для задоволення особистих потреб; при цьому таке право повинно охоронятися і захищатися державою на рівні з основними конституційними правами.

У листопаді 2002 року Комітет ООН з економічних, соціальних та культурних прав прийняв Коментар № 15 про право на воду як обов'язкову складову основного права людини на життя та здоров'я. 28 липня 2010 року Генеральна Асамблея ООН ухвалила резолюцію 64/292, яка визнала право на безпечну воду та санітарію як базове право людини, що має суттєво важливе значення для повноцінного життя та забезпечення усіх інших прав.

Законом України «Про питну воду та питне водопостачання» у статті 7 визначено, що держава гарантує захист прав споживачів у сфері питної води та питного водопостачання шляхом зобов'язання підприємств питного водопостачання здійснювати заходи щодо забезпечення нормативів питного водопостачання та додержання державних стандартів у сфері питної води та питного водопостачання. Даний закон гарантує право людини на питну воду як право споживача, а не як природне благо, котре належить кожній людині від народження.

З огляду на вищевикладене, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що ТОВ «Інфокс», який займає монопольне становище у сфері постачання води та її відведення, впроваджує нечесну та агресивну підприємницьку практику, яка містить елементи неналежного впливу на поведінку споживача стосовно придбання продукції, а саме загрозу здійснити неправомірні дії щодо припинення надання послуги з постачання холодної води та її відведення, чим не дотримано вимоги чинного законодавства. При цьому чинним законодавством передбачена відповідальність споживача за несвоєчасне внесення платежів за послуги лише у вигляді сплати пені, що до речі передбачено п.3.4.7 договору № 50177 від 27.03.2014 р.

Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі, та самостійно зібраних судом в порядку ст.11 КАС України доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку, що встановлений ст.86 цього кодексу.

На підставі встановлених в судовому засіданні фактів суд приходить до висновку про те, що оскаржувані в межах даної справи дії та припис суб'єкта владних повноважень здійснені/прийнятий останнім обґрунтовано, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, та без порушень законних прав позивача в процесі їх вчинення.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» до Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування припису відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2016 року.

Суддя І.В. Завальнюк