Справа № 810/5790/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року 810/5790/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання рішення протиправним, скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк"(далі - позивач) з позовом до Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області(далі - відповідач) про визнання рішення протиправним, скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що ним був переданий виконавчий документ відповідачу своєчасно, оскільки, вважає, що строк його пред'явлення до виконання - до 21.10.2015 (тобто він був чинний у день пред'явлення 16.10.2015), але відповідач не виконав дій, передбачений Законом України «Про виконавче провадження» - не відкрив виконавче провадження та не виконав належним чином наказ і рішення суду, а прийняв постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 05.11.2015 ВП №4920265(далі - оскаржувана постанова). Тому, вважає, оскаржувану постанову протиправною та просить суд визнати її протиправною, скасувати та зобов'язати відповідача прийняти та виконати належним чином виконавчий документ.

Заперечуючи проти позову, відповідач просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з тих підстав, що ним правомірно та з додержанням способу та меж наданих йому законом винесено оскаржувану постанову.

В судове засідання сторони, повідомлені належним чином про місце, дату та час його проведення, не з'явились. Від представників сторін до суду надійшли клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, тому суд вирішив розгляд справи проводити в порядку письмового провадження на основі наявних у матеріалах справи доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про відкриття виконавчого провадження № 02-37/85-4088 від 16.10.2015. Разом із заявою відповідачу надані оригінал виконавчого листа Київського окружного адміністративного суду № 810/3575/14 та належним чином засвідчена копія постанови Київського окружного адміністративного суду від 30.09.2014 у справі № 810/3575/14.

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області Свистанюк Ю.Г. розглянувши подану позивачем заяву виніс постанову оскаржувану постанову, з якої слідує, що поданий позивачем виконавчий документ підлягає пред'явленню на виконання до відділу примусового виконання рішень суду управління виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області.

З тексту позовної заяви та в ході судового розгляду, судом встановлено, що на думку позивач оскаржувана постанова винесена у зв'язку із пропущеним строком для пред'явлення виконавчого документу, однак не вказує на інші порушення законодавства відповідачем при здійснені ним управлінських функцій.

Не погоджуючись із оскаржуваною постановою, позивач звернувся до суду із даним позовом, що стало предметом розгляду даної адміністративної справи, якій суд надає наступну правову оцінку.

Нормативно-правовим актом, яким врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV (далі Закону України від 21.04.1999 №606-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 6 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

За змістом ч. 1 ст. 17 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 1 ст. 25 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 21 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими боржниками є Апарат Верховної Ради України, Адміністрація Президента України, вищі чи центральні органи виконавчої влади, Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди, апеляційні суди, Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, Вища рада юстиції, Національний банк України, Рахункова палата, Управління справами Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації та їх структурні підрозділи, інші органи державної влади та їх посадові особи.

Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення (п.4 ч.1 ст. 26 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV).

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність критеріям, що закріплені в частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Зміст адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому, завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення, як в даному випадку можливість відповідача на прийняття рішення про відкриття чи відмову у відкритті виконавчого провадження.

Оскільки позивач вважає, що підставою для винесення оскаржуваної постанови був пропуск строку для пред'явлення виконавчого документу, чого не було встановлено в ході судового розгляду, натомість судом встановлено, що підставою для винесення оскаржуваної постанови було недотримання позивачем п.1 ч.1 ст. 21 Закону України від 21.04.1999 №606-XIV, що не спростовував позивач, суд дійшов висновку, що відповідачем правомірно винесено оскаржувану постанову в межах своїх дискреційних повноважень, наданих йому Законом України від 21.04.1999 №606-XIV, тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя : Терлецька О.О.