Справа № 815/48/16
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/48/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" (надалі - позивач або ДП «ІЗМ МТП») до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області (надалі - Управління), державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича (Надалі - державний реєстратор), у якому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 25666166 від 28 жовтня 2015 року за заявою державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт", що подана 21 жовтня 2015 року; зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області повторно розглянути заяву, що прийнято 21 жовтня 2015 року за реєстраційним номером 13895190.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підставою для звернення позивача до державного реєстру, стало право, що виникло із Договору про встановлення сервітуту № 56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014, який укладено між ДП «ІЗМ МТП» і Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства адміністрація морських портів України. Відповідно до Додатку № 1 до договору зміст сервітуту полягає у наданні Сервітуаром Сервітуарію права користування причалами порту №№4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26. Проте державним реєстратором прийнято рішення про відмову у державної реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки подані позивачем документи не відповідають вимогам або не надають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. ДП «ІЗМ МТП» вважає рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивачем подано для реєстрації права сервітуту всі необхідні та відповідні вимогам закону, а також належним чином оформлені документи, що передбачені законодавством.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх.

Представник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченнях, зазначивши зокрема, що державна реєстрація господарського відання за Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» виникла лише 28.04.2015р., а договір про встановлення сервітуту украдений з користувачем 29.12.2014р., а не з власником до моменту виникнення господарського відання - речового права за Державним підприємством «Адміністрація морських портів України». У зв'язку з чим, рішення державного реєстратора є законним та таким, що винесене на підставі законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Представник державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича в судове засідання не прибув. Про час, дату та місце судового розгляду повідомлений належним чином та своєчасно, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.93). Жодних заяв, клопотань про неможливість прибути до суду або ж заперечень на адміністративний позов не надходило.

Встановивши відсутність необхідності виклику свідків чи експертів, судом поставлено на обговорення питання щодо продовження розгляду справи в письмовому провадженні.

Представник позивача та представник Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області проти продовження розгляду справи в письмовому провадженні не заперечували.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У відповідності до ч.1 ст.41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справиздійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за можливе провести розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

29 грудня 2014 року між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (Сервітуар) з однієї сторони та Державним підприємством «Ізмаїльський морський торгівельний порт» (Сервітуарій) укладено Договорі про встановлення сервітуту нерухомого майна №56-П-ІЗФ-14 (Надалі - договір сервітуту). Предметом договору є встановлення сервітуту нерухомого майна, а саме: обмежене платне строкове право користування Сервітуарієм майном, яке є державною власністю та знаходиться в господарському віддані Сервітуара, обліковується на окремому балансі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України». Зміст сервітуту полягає у наданні Сервітуаром Сервітуарію права користування Обєктом сервітуту (Надалі - майно), необхідним для здійснення Сервітуарієм навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури тощо. Також зазначено, що виключний перелік майна визначено у Додатку до договору №1, що є його невід'ємною частиною (а.с.10-26).

Відповідно до Додатку №1 до Договору про встановлення сервітуту № 56-П-ІЗФ-14 від 29.12.2014р. сервітут, що встановлюється даним Договором, діє: на причал №№4, 5, 6, 7, 8, 12, 13, 14, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26 (а.с.17).

21.10.2015р. позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області із заявою про проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (щодо іншого речового права) про реєстрацію права користування (сервітуту) на споруду за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16.

28.10.2015р. Державним реєстратором Тимофєєвим О.А. прийнято рішення про відмову в реєстрації прав та їх обтяжень №25666166, яким відмовлено у державній реєстрації іншого речового користування (сервітуту) на споруду, що розташована за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16 (а.с.9).

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, Державний реєстратор Тимофєєв О.А. розглянувши заяву та подані документи, встановив, що документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. При цьому відповідач в оскаржуваному рішенні вказую, що на підставі пункту 5.1 договору про встановлення сервітуту від 29.12.2014 №56-П-ІФЗ-14 договір набирає чинності 01 січня 2015 року. Крім того, згідно пункту 1.1 договору про встановлення сервітуту предметом договору є встановлення сервітуту нерухомого майна, яке є державною власністю та знаходиться у господарському відданні Сервітуара, тоді як, у відповідності з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.10.2015 №46512857, право господарського віддання у Сервітуара виникло на зазначену споруду 28.04.2015 (після оформлення договору про встановлення сервітуту). Вказані невідповідності не дають змоги встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та, як наслідок, провести державну реєстрацію права власності на вищезазначений об'єкт нерухомості

Незгода позивача із вказаним рішенням спричинила звернення до адміністративного суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, яким врегульовано спірні правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, врегульовані Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (надалі - Закон).

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ч.5 ст.3 Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 ст. 6 Закону встановлено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку (далі - органи державної реєстрації прав).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону до повноважень органу державної реєстрації прав відноситься проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації.

Положеннями ст.15 Закону передбачено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Статтею 4 Закону встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Тобто, право сервітуту відповідно до чинного законодавства підлягає обов'язковій державній реєстрації.

При цьому, частиною 2 ст.4 Закону визначено, що речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтями 4-1, 4-2 цього Закону.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 р. № 868.

Згідно з п.8 Порядку для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Заява подається окремо щодо кожного об'єкта нерухомого майна.

Пунктом 36 Порядку встановлено, що для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п.37 Порядку №686, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, серед іншого, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат.

Згідно з п.20 Порядку за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Відповідно до п.22 Порядку державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав вносить записи до Державного реєстру прав.

Згідно з п.28 Порядку Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Вичерпний перелік підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав встановлено ч.1 ст.24 Закону, відповідно до якої у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 42 та частиною дев'ятою статті 15цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Частиною 1 ст.401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що Державним реєстратором правомірно відмовлено позивачу у державній реєстрації прав та їх обтяження, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Статтею 401 Цивільного кодексу України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до статті 404 Цивільного кодексу України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, правом надавати платне або безоплатне користування земельною ділянкою (ділянками) наділений лише власник або землекористувач такої земельної ділянки для задоволення потреб іншої особи.

Як вже зазначалось судом, Договір про встановлення сервітуту нерухомого майна між ДП «Адміністрація морський портів України» та ДП «ІЗМ МТП» укладено 29 грудня 2014 року із зазначенням дати набрання чинності з 01 грудня 2015 року.

При цьому з Витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права вбачається, що 28.04.2015р. здійснено державну реєстрацію іншого речового права (на об'єкт виробничої споруди - причал 4, номер запису 9562891) на право господарського відання за правокористувачем - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України». Водночас власником вказаного речового права є Міністерство інфраструктури України.

З матеріалів справи, не просліджується жодних документів, які б посвідчували право надання ДП «Адміністрація морський портів України» правокористування майном, що розташоване за адресою: Одеська обл., м. Ізмаїл, вул. Портова, буд. 16. Отже, на момент заключення Договору №56-П-ІЗФ-14 від 29 грудня 2014 року із ДП «ІЗМ МТП».

Позивач в судовому засіданні зазначив, про неможливість надати до суду вказаних документів, оскільки йому взагалі не відомо про їх наявність у ДП «Адміністрація морський портів України» на момент заключення із останнім договору про встановлення сервітуту нерухомого майна.

З цього приводу випливає, що на момент заключення договору про встановлення сервітуту нерухомого майна позивачем його заключено не з належним власником - Міністерством інфраструктури України, а з ДП «Адміністрація морський портів України», тобто до моменту виникнення у останнього господарського відання.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи встановлені фактичні та юридичні обставини справи, з урахування вище зазначено, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 25666166 від 28 жовтня 2015 року є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт".

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 6, 9, 69-71, 86, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тимофєєва Олександра Анатолійовича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,- відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Л.М. Токмілова