Справа № 2-а/489/57/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Київ К/800/21751/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва (далі - УПФ) про визнання протиправним рішення щодо не призначення пенсії за віком та зобов'язання призначити пенсію за касаційною скаргою представника відповідача на судові рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року, Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним рішення УПФ про відмову у призначенні йому пенсії за віком та зобов'язати призначити зазначену пенсію з 6 серпня 2014 року.

Посилався на те, що він є громадянином України, який постійно проживає в Ізраїлі, досяг пенсійного віку та має необхідний стаж роботи для призначення пенсії.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення УПФ від 5 листопада 2014 року № 67/3 про відмову ОСОБА_4 у призначенні пенсії за віком. У решті в задоволенні позову відмовлено.

Одеський апеляційний адміністративний суд рішенням від 9 квітня 2015 року постанову районного суду змінив. Визнано неправомірним та скасовано рішення УПФ від 5 листопада 2014 року № 67/3 про відмову ОСОБА_4 у призначенні пенсії за віком . Зобов'язано розглянути заяву позивача щодо призначення пенсії за віком з прийняттям відповідного рішення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник відповідача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує на те, що наданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон не містить відомостей щодо місця проживання (реєстрації) позивача.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В статті 46 Основного Закону закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною третьою статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Враховуючи наведені норми, позивач як громадянин України незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Як установлено судами попередніх інстанцій, що відповідає фактичним обставинам справи, ОСОБА_4 з вересня 2004 року проживає в Ізраїлі, де став на консульський облік посольства України. У серпні 2014 року через свого представника звернувся до УПФ із заявою про призначення пенсії за віком, надавши копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, необхідні для призначення пенсії. Факт перебування його на консульському обліку підтверджується копією закордонного паспорту.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди попередніх інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про незаконність рішення УПФ від 5 листопада 2014 року № 67/3, яким відмовлено у призначенні пенсії.

При цьому рішення апеляційного суду про необхідність зобов'язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_4, подану через представника, відповідає нормам матеріального і процесуального права, адже суд не може перебирати на себе повноваження суб'єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії. Умови призначення пенсії за віком наведені у статті 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Саме з положень цього Закону та судових рішень, які є предметом оскарження, повинен виходити УПФ при прийнятті рішення про призначення пенсії ОСОБА_4

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів не спростовують і не дають підстав вважати судові рішення такими, що ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись статтями 220, 220-1, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва відхилити, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

Ю.Й. Рецебуринський

І.В. Штульман