Справа № 826/17527/15
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Міщук М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів: при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В., Гром Л.М. Доценку О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому просить:

- визнати протиправним наказ Генерального прокурора України № 1169-ц від 23 липня 2015 року;

- скасувати наказ Генерального прокурора України № 1169-ц від 23 липня 2015 року;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України вихідну допомогу в розмірі 18697,33 грн.;

- стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24 липня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування постанови ОСОБА_5 (надалі також апелянт) зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що оскаржуваним наказом ОСОБА_5 було звільнено із займаної посади буз дотримання вимог законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання та перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_5 з 12.02.2002 року по 19.01.2015 року працював в органах прокуратури України.

16.02.2007 року ОСОБА_5 наказом Генерального прокурора України № 241 призначений посаду прокурора відділу правової допомоги міжнародно-правового управління Генеральної прокуратури України, а 13.04.2007 року наказом Генерального прокурора України № 606 ц переведений на посаду прокурора відділу міжнародного співробітництва цього управління.

22.09.2014 року Генеральним прокурором України видано попередження про вивільнення ОСОБА_5 з займаної посади у зв'язку із змінами у виробництві і праці з 24.11.2014 року із посиланням на те, що наказами Генерального прокурора України від 24.06.2014 року № 25 шц та №26 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

19.01.2015 року наказом Генерального прокурора України № 46 ц радника юстиції ОСОБА_5 було звільнено з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації праці.

Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України № 46 ц від 19 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_5 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України.

Поновлено ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора відділу зазначеного управління з 20 січня 2015 року.

Стягнуто з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 січня 2015 року по 08 квітня 2015 року. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора з 20 січня 2015 року та присуджено виплатити йому заробітну плату в межах суми стягнення за один місяць. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

14.04.2015 року Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист.

На підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.05.2015 року ВП № 47644027 Генеральною прокуратурою України прийнято наказ № 1082 від 26.06.2015 року, яким наказ Генерального прокурора України від 19.01.2015 року № 46ц про звільнення радника юстиції ОСОБА_5 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) скасовано. Поновлено ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20.01.2015 року.

14.07.2015 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/2558/15 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015 року скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

У зв'язку з прийняттям судом апеляційної інстанції постанови від 14.07.2015 року Генеральною прокуратурою України видано наказ №1169-ц від 23.07.2015 року, яким скасовано

наказ Генерального прокурора України від 26 червня 2015 року №1082ц про поновлення ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Окружний адміністративний суд міста Києва у постанові від 03 грудня 2015 року виходив з того, що при винесенні наказу № 1169-ц від 23.07.2015 року відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Оскільки решта позовних вимог є похідними від первинної вимоги, суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу», який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті (далі також Закон № 3723-XII).

Зі змісту статті 30 Закону 3723-XII вбачається, що державна служба припиняється в т.ч. і на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до положень пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначений статтею 49-2 КЗпП України.

Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З матеріалів справи вбачається, що Київським апеляційним адміністративним судом при прийнятті постанови від 14.07.2015 року було встановлено, що відбулись зміни в організації виробництва і праці Генеральної прокурори України. При цьому, виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не пізніше ніж за два місяці, 22 вересня 2014 року, попереджено ОСОБА_5 про наступне вивільнення.

22.09.2014 року, 31.10.2014 року та 06.01.2015 року позивачеві запропоновано вакантні посади у центральному апараті Генеральної прокуратури України для працевлаштування, від заміщення яких ОСОБА_5 відмовився. Також встановлено, що на час спірних правовідносин була відсутня необхідність попередньої згоди профспілкового органу на вивільнення позивача, а відтак позивача правомірно звільнено із займаної посади із дотриманням порядку, встановленого КЗпП України.

Згідно з частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскаржуваним наказом №1169-ц від 23.07.2015 року скасовано наказ про поновлення ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України у зв'язку з тим, що скасована підстава для поновлення позивача на посаді.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, апелянта не звільнено із займаної посади, як він стверджує у позовній заяві, а після скасування наказу про поновлення його на посаді, діє наказ № 46ц від 19.01.2015 року про звільнення ОСОБА_5, який визнаний рішенням суду у справі № 826/2558/15 правомірним та таким, що прийнятий з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України.

Разом з цим, колегія суддів наголошує, що скасування наказу Генерального прокурора від 19.01.2015 року № 46ц про звільнення позивача та поновлення на попередній посаді викликано необхідністю виконання вимог закону про негайне виконання імперативного рішення суду у справі про поновлення на роботі, незалежно від того чи вступило рішення в законну силу. Враховуючи, що з часом дане рішення було скасовано постановою Київського апеляційного адміністративного суду, яка відразу набрала законної сили, у відповідача були правові підстави для скасування наказу № 1082ц від 26 червня 2015 року про поновлення ОСОБА_5 на посаді.

У такому випадку у відповідача не було необхідності дотримання повторно процедури звільнення позивача на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації праці.

Виходячи з цього, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, що у результаті протиправного припинення з ним трудових відносин на підставі наказу № 1169-ц від 23 липня 2015 року, Генеральний прокурор України діяв не в межах повноважень, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема норм статей 36, 40 КЗпП України та статей 19, 43 Конституції України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Генеральної прокуратури України поновити ОСОБА_5 на посаді старшого прокурора з 20.01.2015 року, колегія суддів виходить з того, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, оскільки була предметом розгляду справи № 826/2558/15, у задоволенні якої було відмовлено.

Однак при розгляді справи апеляційною інстанцією колегією суддів встановлено, що Генеральний прокурор України, скасовуючи своїм наказом №1169-ц від 23 липня 2015 року наказ від 26 червня 2015 року № 1082ц про поновлення ОСОБА_5 на посаді, фактично вважає чинним наказ № 46 ц від 19.01.2015 року, яким ОСОБА_5 звільнено з посади старшого прокурора.

Проте наказ №46 ц від 19.01.2015 року одного разу вже був скасований наказом № 1082 від 26.06.2015 року і його дія не була поновлена.

У зв'язку з цим наказ Генерального прокурора № 1169-ц від 23 липня 2015 року, яким скасовано наказ Генерального прокурора України від 26 червня 2015 року № 1082ц про поновлення ОСОБА_5 на посаді та який став підставою для припинення трудових відносин з позивачем, слід визнати незаконним та таким, що підлягає скасуванню через те, що його винесено на основі неіснуючого (скасованого) наказу № 46 ц від 19.01.2015 року.

Оскільки підстав для поновлення на посаді ОСОБА_5 колегія суду не вбачає, не підлягають задоволенню вимоги позивача про виплату вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу як похідні від вирішення питання про поновлення на посаді.

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції у зв'язку з чим колегія суддів вважає за доцільне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1169-ц від 23 липня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді:

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2016 року.

Головуючий суддя Міщук М.С.

Судді: Гром Л.М.

Бєлова Л.В.