Справа № 813/451/14
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року №813/451/14

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача Кутянського А.Г.,

представника відповідача Квасниці Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Галичбудмонтаж» (надалі - ТзОВ «Галичбудмонтаж») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 09.01.2014 року №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2014 року в адміністративній справі №813/451/14 позовні вимоги ТзОВ «Галичбудмонтаж» було задоволено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідачем було оскаржено постанову суду від 19.02.2014 року в апеляційному порядку.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2015 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено повністю, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2014 року у справі №813/451/14 скасовано та прийнято нову, якою у задоволенні позову ТзОВ «Галичбудмонтаж» відмовлено.

Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року було: частково задоволено касаційну скаргу ТзОВ «Галичбудмонтаж», постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.03.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

17.12.2015 року справа була надіслана Вищим адміністративним судом України до Львівського окружного адміністративного суду для розгляду та надійшла до суду 28.12.2015 року, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Відповідно до вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №813/451/14 було передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою від 29.12.2015 року дану справу було прийнято суддею Сасевичем О.М. до свого провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 27.01.2016 року було здійснено заміну відповідача на Державну податкову інспекцію у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області (надалі - ДПІ у Сихівському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що податкове повідомлення-рішення, яке ним оспорюється, було прийняте контролюючим органом із порушенням норм матеріального права та є таким, що суперечить чинному законодавству України.

Позивач вказує на те, що контролюючий орган безпідставно потрактував операції позивача з ТзОВ «Лідерком» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» як нереальні, хоча його операції з указаними контрагентами носили реальний характер, що підтверджується належними та допустимими доказами - укладеними договорами, видатковими накладними, актами виконаних робіт, податковими накладними, фактом оплати за придбаний товар/роботи та іншими первинними документами.

Позивач також вважає необґрунтованим посилання відповідача на дані актів про неможливість проведення зустрічних звірок із такими контрагентами та факти наявності в провадженні правоохоронних органів кримінального провадження за ознаками кримінальних правопорушень за ст.ст.205, 212 Кримінального кодексу України, оскільки це не спростовує факту реального вчинення позивачем господарських операцій. Також позивач звертає увагу на те, що відповідачем у лютому 2013 року проводилась аналогічного змісту перевірка позивача з тих самих підстав, з того самого предмету, за той самий період, за результатами якої складено довідку №211/22-10/3129125 від 20.02.2013 року, відповідно до якої будь-яких порушень зі сторони позивача у питаннях взаєморозрахунків із ТзОВ «Лідерком» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» не встановлено.

Відтак, ТзОВ «Галичбудмонтаж» вважає, що висновки відповідача, яких він дійшов за результатами перевірки, є помилковими й необґрунтованими, а тому, на його переконання, податкове повідомлення-рішення від 09.01.2014 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення на позовну заяву й пояснення, в яких останній обґрунтовує законність оспорюваного податкового повідомлення-рішення, а його позиція полягає в наступному.

Відповідач зазначає, що за результатами перевірки позивача відповідачем було достовірно встановлено, що ряд господарських операцій між ТзОВ «Галичбудмонтаж» і його контрагентами (ТзОВ «Лідерком» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент») фактично не мали місце та не відбувалися.

Зокрема, про це свідчить отримана від інших контролюючих органів відповідна податкова інформація та матеріали кримінальних проваджень. Відповідно до таких відомостей, ТзОВ «Лідерком» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» не можуть провадити реальну господарську діяльність, позаяк у них відсутні необхідні виробничі та трудові ресурси, а особи, що є власниками та керівниками таких підприємств заперечують свою участь в управління та діяльності таких юридичних осіб і здійсненні ними будь-якої діяльності. За висновком контролюючого органу, такі юридичні особи були створені для надання таким чином податкових вигод третім особам, шляхом документування неіснуючих насправді господарських операцій.

У зв'язку з чим, відповідач прийшов до висновку, що ТзОВ «Галичбудмонтаж» не міг отримувати від ТзОВ «Лідерком» та ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» товарів і робіт, що було безпідставно задокументовано ним. А за відсутності фактичного здійснення господарських операцій, у позивача було відсутнє право на формування податкового кредиту, що було здійснено позивачем протиправно та з порушенням чинного законодавства України й призвело до заниження податку на додану вартість.

Ураховуючи наведене, відповідач стверджує, що позивач допустив порушення податкового законодавства, а спірне податкове повідомлення-рішення вважає обґрунтованим, таким, що прийняте у відповідності до чинного законодавства України й спрямоване виключно на захист прав та інтересів держави від протиправних дій недобросовісних платників податків, а тому підстав для його скасування не вбачає.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях й поясненнях, наголосила на правомірності спірного податкового повідомлення-рішення від 09.01.2014 року №, оскільки вважає, що воно прийняте в повній відповідності з нормами чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ТзОВ «Галичбудмонтаж» як юридичну особу було зареєстровано виконавчим комітетом Львівської міської ради 24.01.2001 року. На податковий облік позивача взято 08.02.2001 року. У періоді, який перевірявся, ТзОВ «Галичбудмонтаж» було зареєстровано як платник податку на додану вартість, згідно свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ №17837706.

У період із 11.12.2013 року по 17.12.2013 року працівниками ДПІ у Сихівському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області було проведено позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Галичбудмонтаж», , з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні взаємовідносин та взаєморозрахунків з ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» (), ТзОВ «Лідерком» () за весь період здійснення взаєморозрахунків.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №559/22-80/31291285 від 23.12.2013 року, у якому зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, допущені ТзОВ «Галичбудмонтаж» у своїй діяльності:

1)п.п.198.1, 198.3, 198.6, 201.1, 201.4 Податкового кодексу України, в результаті чого було занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 58 650 грн., у тому числі: за 4 квартал 2011 року на суму 58 650 грн.

У зв'язку з чим, на підставі акту №559/22-80/31291285 від 23.12.2013 року відповідачем було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 09.01.2014 року №, яким збільшено позивачу суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість всього на 73 313 грн. (+58 650 грн. за основним платежем, 14 663 грн. за штрафними санкціями).

Як вбачається з матеріалів справи, податковий орган дійшов такого висновку й прийняв оспорюване рішення з огляду на те, що позивачем протиправно у грудні 2011 року задекларовано податковий кредит з ПДВ на суму 26 203,62 грн. за наслідками господарських операцій з поставки будівельних матеріалів від ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент», а також на суму 32 446,69 грн. за наслідками господарських операцій з ТзОВ «Лідерком» (виконання будівельно-монтажних робіт), які насправді не відбувалися.

З огляду на вказане, суд відзначає, що відповідно до п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податковий кредит визначено як сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

У відповідності до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 Податкового кодексу України, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Податкового кодексу України) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 Податкового кодексу України.

Суд також відзначає, що правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, визначені Законом України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність».

Статтею 9 цього Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Із аналізу наведених вище норм вбачається, що визначальним фактором для формування платником податку податкового кредиту є наявність у нього виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України.

При цьому, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні придбаного товару (отриманих робіт, послуг) сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту, є підтвердження реальності відповідних господарських операцій. Обставинами, які свідчать про нереальність господарської операції, можуть бути зокрема:

-неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

-відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

-облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

-здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

-відсутність первинних документів обліку.

Таким чином, навіть наявність у покупця товарів, робіт чи послуг належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема, виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для користання податковими вигодами, встановленими чинним законодавством, якщо буде встановлено, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.12.2011 року ТзОВ «Галичбудмонтаж» було укладено з ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» в особі директора ОСОБА_3 договір поставки №12. Відповідно до п.1.1 цього договору, постачальник (ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент») зобов'язався постачати і передавати у власність покупцеві (ТзОВ «Галичбудмонтаж») товар (будівельні матеріали). Асортимент товару, його кількість, дата поставки і ціна визначаються у видаткових накладних на підставі заявок покупця (п.1.2 договору). Бажані строки та асортимент кожної окремої партії поставки товару зазначаються у заявці, яка після її погодження постачальником (письмово, факсом, телефоном, та ін.) є обов'язковою до виконання постачальником (п.3.1 договору). З моменту отримання та погодження заявки покупця постачальник зобов'язаний поставити замовлений покупцем товар у строк, зазначений у заявці (п.3.2 договору). Пунктом 3.3 договору визначено, що поставка товару провадиться транспортом постачальника за його рахунок на склад покупця.

Отже, з наведених вище умов договору можна дійти висновку, що у разі реального здійснення господарських операцій за договором поставки №12 від 02.12.2011 року повинні бути у наявності заявки про бажані строки, асортимент, ціну та кількість товару, які погодженні постачальником. При цьому, виходячи з умов вказаного договору, така заявка підлягала обов'язковому складенню та визначає такі істотні умови операції з поставки товару, як предмет, ціну товару, строк поставки тощо.

Проте, позивачем жодної з таких заявок не було надано ні під час проведення перевірки, ні у процесі судового розгляду.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» позивачем до перевірки були надані видаткова накладна від 27.12.2011 року №РН-12-2707 на передачу товару (паркет дубовий, блоки віконні та дверні).

Проте, суд відзначає, що така видаткова накладна не містить прізвища та ініціалів особи, яка отримала товар, що свідчить про невідповідність її вимогам до первинних документів, передбачених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність».

Інших доказів реального виконання господарських операцій між ТзОВ «Галичбудмонтаж» і ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» позивачем не представлено.

Для підтвердження ж свого права на формування податкового кредиту, позивачем надано податкову накладну від 27.12.2011 року №917, яка формально не містить дефектів у її оформленні, однак у будь-якому разі, якщо буде встановлено нереальність операції, яка в ній відображена, не може бути використана для правомірного віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту.

При цьому, суд звертає увагу на те, що усі документи, які оформлялися між позивачем і ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» від імені останнього підписувалися ОСОБА_3 Проте, як засвідчується протоколом допиту гр.ОСОБА_3 від 07.05.2012 року, під час допиту вказана особа дала свідчення, що ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» було зареєстровано на його ім'я за винагороду, що було його єдиною метою, й у подальшому жодної діяльності від імені такого Товариства він не здійснював.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що в постанові від 05.03.2012 року у справі №21-421а11 Верховний Суд України дійшов висновку, що оскільки у ході розгляду справи судом встановлено, що продавці, податкові накладні яких стали підставою для формування покупцем податкового кредиту, зареєстровані в Реєстрі платників податку на додану вартість за зверненням невстановлених осіб від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності цих товариств, отже, виписані від їх імені податкові накладні не можна вважати належно оформленими, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Відтак, суд підсумовує, що позивачем не надано достатніх доказів дійсного замовлення товару за договором поставки №12 від 02.12.2011 року, факту реального постачання товару, його отримання конкретними представниками позивача (відсутні відомості про відповідальну особу за отримання ТМЦ, не представлено довіреності на їх отримання), відсутні будь-які відомості та докази оприбуткування придбаного товару на склад позивача (як це визначено умовами договору поставки) та здійснення його складського зберігання (з оформленням відповідних підтверджуючих документів), позивачем не наведено будь-які обґрунтування економічної мети придбання такого товару в задекларованих обсягах, а крім того, достовірність документів, що складалися у спірних правовідносинах, слід оцінювати критично, оскільки особа, яка нібито підписувала їх від імені контрагента позивача заперечує свою участь в управлінні такою особою.

Тож, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що господарські операції, які задекларовані у відносинах між ТзОВ «Галичбудмонтаж» і ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» насправді не здійснювалися. При цьому, наявність лише наданих позивачем документів, без фактичного здійснення господарської операції, не може бути підставою для включення відповідних сум до складу податкового кредиту, а тому висновок податкового органу про протиправність формування ТзОВ «Галичбудмонтаж» податкового кредиту за грудень 2011 року по операціях з придбання товарів у ТзОВ «Ейс констракшен менеджмент» на загальну суму 157 221,75 грн., у т.ч. ПДВ 26 203,62 грн. є правильним.

Також із матеріалів справи вбачається, що позивачем у грудні 2011 року було задекларовано податковий кредит в сумі 32 446,69 грн. за наслідками господарських операцій із ТзОВ «Лідерком» (виконання будівельно-монтажних робіт).

Так, 05.12.2011 року ТзОВ «Галичбудмонтаж» було укладено з ТзОВ «Лідерком» в особі директора ОСОБА_4 договір підряду на виконання будівельно-монтажних робіт. Відповідно до п.1.1 цього договору, виконавець (ТзОВ «Лідерком») зобов'язався виконати будівельно-монтажні роботи згідно замовлення. Вартість робіт за таким договором визначається, згідно проектно-кошторисної документації (п.1.2 договору). Як передбачено п.3.1 договору, відповідною проектно-кошторисною документацією виконавця зобов'язаний забезпечити замовник (ТзОВ «Галичбудмонтаж»).

Отже, виходячи з наведених вище умов договору підряду, у разі реального здійснення господарських операцій за яким, у позивача повинні бути у наявності замовлення на виконання робіт, які однак не надано ні під час перевірки, ні у процесі судового розгляду. Окрім того, позивачем не доведено також і розробку, складення та передачу ТзОВ «Лідерком» проектно-кошторисної документації, яка власне й визначає обсяги робіт та їх вартість.

Також, позивач вказує на те, що ТзОВ «Лідерком» залучалося до виконання будівельно-монтажних робіт у житловому будинку з вбудованими офісними приміщеннями №26 по г/плану ж/масиву «Рясне - 1» у м.Львові (вул.Шевченка, 418, 5, 6 сек) та капітального ремонту приміщень та даху Львівського апеляційного господарського суду, хоча належних доказів замовлення виконання саме цих робіт у процесі судового розгляду не надано.

Як на підтвердження реальності здійснення цих операцій, позивачем надано копії довідок про вартість виконаних будівельних робіт форми №КБ-3 за грудень 2011 року, актів приймання виконаних будівельних робіт форми №КБ-2в за грудень 2011 року, розрахунків загальновиробничих витрат до локального кошторису №2-1-1 на загально-будівельні роботи по житловому будинку з вбудованими офісними приміщеннями №26 по г/плану ж/масиву «Рясне - 1» у м.Львові (вул.Шевченка, 418, 5, 6 сек) та капітальному ремонту приміщень і даху Львівського апеляційного господарського суду, виписок банку, податкових накладних, бухгалтерська довідка, ліцензій серії АЕ №180900 та серії АВ №369905, видані позивачу на здійснення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури та будівельної діяльності за переліком, згідно з додатком, які охоплюють періоди діяльності з 28.11.2007 року по 28.11.2012 року та з 11.12.2012 року по 11.12.2017 року.

Однак, такі акти приймання-передачі, довідки про вартість виконаних робіт, розрахунки не відповідають вимогам до первинних документів, оскільки не містять прізвищ та ініціалів осіб, які склали й підписали ці документи.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що згідно п.6.4.4 договору підряду №1 від 01.12.2011 року, який був укладений позивачем із Львівським апеляційним господарським судом, ТзОВ «Галичбудмонтаж» вправі було залучати субпідрядника до виконання робіт лише за умови надання згоди на це замовника (Львівський апеляційний господарський суд). Проте, позивачем не представлено доказів надання Львівським апеляційним господарським судом згоди на залучення до виконання капітального ремонту приміщень та даху субпідрядника ТзОВ «Лідерком». Навпаки, листом від 18.02.2014 року №07-09/42/14 Львівський апеляційний господарський суд повідомив, що ТзОВ «Лідерком» не виконував робіт, пов'язаних з капітальним ремонтом приміщень суду та даху, та не проводив жодних господарських операцій у цьому суді.

Суд також бере до уваги, що згідно з листом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області від 19.02.2014 року №7/13-6-948, дозвіл на виконання будівельних робіт по завершенню будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими офісними приміщеннями №26 по г/плану ж/масиву «Рясне - 1» у м.Львові (вул.Шевченка, 418, 5, 6 сек) був виданий ЗАТ «Ірокс» (підрядна організація). У той же час, матеріали справи не містять доказів залучення ЗАТ «Ірокс» позивача до виконання будівельних робіт, а також і подальше узгодження залучення ТзОВ «Лідерком» до таких робіт.

Із наявної у справі копії дозволу на виконання будівельних робіт №1338/08 від 07.04.2008 року по даному об'єкту вбачається, що ТзОВ «Галичбадмонтаж» здійснювало лише технічний нагляд на вказаному об'єкті будівництва. Відповідно до ст.1 Закону України «Про архітектурну діяльність», під «технічним наглядом» слід розуміти здійснення замовником контролю за дотриманням проектних рішень та вимог державних стандартів, будівельних норм і правил, а також контролю за якістю виконаних робіт та їх обсягами під час будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування.

Порядком здійснення технічного нагляду під час будівництва об'єктів архітектури, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 року №903, не передбачено право організацій, які здійснюють технічний нагляд, виконувати будь-які будівельно-монтажні роботи. Такі організації вправі здійснювати виключно контроль за дотриманням проектних рішень та вимог державних стандартів, будівельних норм і правил, а також контроль за якістю виконаних робіт та їх обсягами під час будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об'єкта містобудування. Згідно п.4 цього Порядку, здійснення технічного нагляду особами, що працюють у проектних і будівельних організаціях, які виконують роботи на підконтрольних об'єктах архітектури, не допускається.

Отже, з вказаних вище правових положень вбачається, що особа, яка здійснює технічний нагляд на будівництві не вправі та не могла залучатися до виконання будівельних робіт, а тому відсутні обґрунтовані підстави вважати, що ЗАТ «Ірокс» було залучено позивача як підрядну організацію для виконання будівельних робіт, позивачем, у свою чергу залучено до таких робіт ТзОВ «Лідерком».

Для підтвердження права на формування податкового кредиту за наслідком таких операцій із ТзОВ «Лідерком», позивачем надано податкові накладні від 26.12.2011 року №679, від 29.12.2011 року №808, які формально не містять дефектів у їх оформленні, однак у будь-якому разі, якщо буде встановлено нереальність операцій, які в них відображені, не можуть використовуватися для правомірного віднесення сум ПДВ до складу податкового кредиту.

У зв'язку з чим, суд знову звертає увагу на те, що усі документи, які оформлялися між позивачем і ТзОВ «Лідерком» від імені останнього підписувалися ОСОБА_4 Проте, як засвідчується протоколом допиту гр.ОСОБА_4 від 26.07.2012 року, під час допиту вказана особа дала свідчення, що ТзОВ «Лідерком» було зареєстровано на його ім'я за винагороду, що було його єдиною метою, й у подальшому жодної діяльності від імені такого Товариства він не здійснював.

А тому, у даному випадку суд повторно акцентує увагу на висновках, викладених у вищенаведеній постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 року у справі №21-421а11, у зв'язку з чим, не можна вважати належно оформленими документи, складені від імені юридичних осіб особами, що заперечують свою участь у створенні та діяльності цих товариств.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які би підтверджували можливість дійсного виконання ТзОВ «Лідерком» робіт, які нібито замовлялися позивачем, а саме будівельно-монтажних робіт, виконання яких підлягає ліцензуванню. Так, позивачем не доведено можливості здійснення такою особою-контрагентом діяльності в сфері будівництва.

Відтак, суд підсумовує, що позивачем не надано достатніх доказів дійсного виконання робіт за договором підряду на виконання будівельно-монтажних робіт від 05.12.2011 року, не наведено будь-які обґрунтування економічної мети замовлення будівельних робіт, при цьому, відсутні будь-які обставини, які вказують на можливість та доцільність реального здійснення таких робіт, а крім того, достовірність документів, що складалися у спірних правовідносинах, слід оцінювати критично, оскільки особа, яка нібито підписувала їх від імені контрагента позивача заперечує свою участь в управлінні такою особою.

Тож, суд в цьому епізоді також приходить до обґрунтованого висновку про те, що господарські операції, які задекларовані у відносинах між ТзОВ «Галичбудмонтаж» і ТзОВ «Лідерком» насправді не здійснювалися. При цьому, наявність лише наданих позивачем документів, без фактичного здійснення господарської операції, не може бути підставою для включення відповідних сум до складу податкового кредиту, а тому висновок податкового органу про протиправність формування ТзОВ «Галичбудмонтаж» податкового кредиту за грудень 2011 року по операціях з придбання товарів у ТзОВ «Лідерком» на загальну суму 194 680,14 грн., у т.ч. ПДВ 32 446,69 грн. є правильним.

Вирішуючи даний спір, суд вважає за необхідне надати критичної оцінки покликанню позивача на матеріали перевірки відповідачем спірних господарських операції, за результатами якої не було виявлено порушень та складено довідку від 20.02.2013 року №211/22-10/3129125. На переконання суду, встановлення в ході попередньої перевірки відсутності порушень податкового законодавства зі сторони позивача, за умови виявлення у ході наступної перевірки конкретних порушень та їх підтвердження при розгляді справи в суді, не може заперечувати таких вірних і обґрунтованих висновків контролюючого органу й суду, позаяк обставина невстанволення порушень при попередній перевірці може свідчити про інші обставини (а не про відсутність порушення податкового законодавства, що спростовано в даній справі), а зокрема, про неналежне здійснення контролюючим органом попередньої перевірки, відсутність необхідної доказової бази на той час тощо.

Одночасно, суд критично оцінює й доводи відповідача, в яких він посилається на матеріали актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача. Суд відзначає, що такі акти про неможливість проведення зустрічних звірок за своєю природою призначені виключно для засвідчення факту об'єктивної неможливості здійснення зустрічної звірки, а не фактів порушення платниками податків податкового чи іншого законодавства. При цьому, сама по собі неможливість реалізації органами державної податкової служби визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок вказаного контрагента не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства. Отже, відомості актів про неможливість проведення зустрічних звірок не можуть розглядатися як належне підтвердження фактів порушення платником податків податкового законодавства, здобуте в ході перевірки.

У той же час, із урахуванням встановлених дійсних обставин справи та викладених вище висновків, таке необґрунтоване посилання відповідача на матеріали актів про неможливість проведення зустрічних звірок не впливає в цілому на вірність висновків податкового органу щодо фактів порушень податкового законодавства зі сторони позивача, унаслідок документування нереальних операцій, що здобуло своє належне підтвердження при розгляді даної справи.

Суд також, вирішуючи дану справу, звертає увагу на те, що відповідно до ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до принципу змагальності кожна зі сторін повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. Зазначена правова позиція випливає, зокрема, з висновків Верховного Суду України, які викладені в постанові від 22.09.2015 року у справі №2а-2717/11/2670.

Отже, оспорюючи рішення відповідача, позивач повинен також належним чином доказувати обставини, на які він посилається. Проте, проаналізувавши доводи й докази ТзОВ «Галичбудмонтаж» у цій справі, суд прийшов до висновку, що вони не спроможні спростувати правильність висновків і рішень відповідача, які оспорюються позивачем. Більш того, при перегляді даної справи Вищий адміністративний суд України дав певні вказівки щодо обставин, які підлягають встановленню при новому розгляді справи, з'ясування частини з яких залежало від волі позивача, однак, позивачем не було вчинено достатніх дій по їх доказуванню, у відповідності до згаданого вище принципу змагальності й не було подано при новому розгляді жодного належного та допустимого доказу реальності спірних операцій, можливості їх дійсного виконання сторонами, факту оформлення первинних документів належними особами тощо.

Згідно ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв'язку з чим, суд відзначає, що наведені ДПІ у Сихівському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області аргументи є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що підтверджують факти порушення ТзОВ «Галичбудмонтаж» норм податкового законодавства, що призвело до заниження сум грошового зобов'язання з податку на додану вартість, а тому, податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області від 09.01.2014 року № є законним і правомірним.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Керуючись ст.ст.2, 7-14, 18, 19, 24, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 24 лютого 2016 року.