Справа № 803/89/15-а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року № 876/3162/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Курильця А.Р.

за участю секретаря судових засідань: Гользбергер А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

встановив:

23.01.2015 ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» звернулося в суд із адміністративним позовом до Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області у якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення № від 25.12.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржене податкове повідомлення-рішення є протиправним, оскільки господарські операції Підприємства з ТОВ «Телекоменергосистеми» по придбанню товару - бітуму БНД 60/90 підтверджуються первинними документами, а саме: договором поставки товару № 3бнд/14 від 10.04.2014, специфікацією до договору поставки товару, податковими та видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, сертифікатами відповідності. Весь бітум отриманий філіями був відразу ж використаний при виконанні робіт для Служби автомобільних доріг у Волинській області, по утриманню та експлуатації доріг державного і місцевого значення, поточного та капітального ремонтів доріг у Волинській області. Виконані роботи прийняті та оплачені Замовником, заборгованість за період перевірки відсутня. Крім того, стверджує, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 23.02.2015 позов задоволено повністю.

Із цією постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено того, що згідно наданих позивачем до перевірки ТТН, супровідним документом на товар зазначено паспорт якості, а не сертифікат відповідності. Відповідно до наданого позивачем паспорта якості № 1319, придбаний ним бітум походить із Росії, однак під час перевірки контрагента позивача - ТОВ «Телекоменергосистеми» не підтверджено факту імпорту ним бітуму з Російської Федерації. Також, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що згідно наданих позивачем банківських виписок, призначення платежу здійснювалось за договором № 13 НМД від 10.04.2014, а фактично на поставку бітуму був укладений договір № 3БНД/14 від 10.04.2014. Вказує апелянт і на помилковість висновків суду першої інстанції, що отримання товару підтверджується довіреностями на отримання товару, оскільки згідно ТТН отримувати товар мав ОСОБА_2, однак на цього працівника доручення або витяг з журналу реєстрації довіреностей не надавалися. Посилається апелянт і на недослідження судом першої інстанції тих обставин, що на запит податкового органу ВДАІ УМВС України у Волинській області повідомило, що автомобілі Volvo д.н.з НОМЕР_6 та д.н.з НОМЕР_7, якими нібито ТОВ «СПМК-17» перевозило для позивача бітум, зареєстровані за іншими особами, а саме на ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а напівпричіп НОМЕР_8 взагалі не зареєстрований. Також Луцькою ОДПІ було отримано інформацію з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів за період з 01.01.2014 по 30.09.2014 та встановлено, що вказані вище власники транспортних засобів не отримували жодних доходів від ТОВ «СПМК-17». З огляду на викладене, апелянт вважає, що спірні господарські операції не мали реального характеру, а тому винесене податковим органом податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити повністю.

Судом встановлено, що з 13.11.2014 по 26.11.2014 працівниками Луцької ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» щодо взаємовідносин із ТОВ «Телекоменергосистеми» за період з 01.01.2014 по 30.09.2014, за результатами якої складено акт № 349/22-01/32035139 від 10.12.2014 (а.с. 10-20).

Згідно висновків акта перевірки, позивачем допущено порушення п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено податковий кредит за серпень 2014 року на 129480 грн, що призвело до заниження ПДВ за серпень 2014 року на суму 129480 грн.

До таких висновків податковий орган дійшов з огляду на те, що первинні документи ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» оформлені з порушенням вимог чинного законодавства та не підтверджують реальність здійснення господарських операцій з придбання нафтопродуктів від ТОВ «Телекоменергосистеми», а отже не підтверджується правомірність включення до податкового кредиту податку на додану вартість в сумі 129480 грн в серпні 2014 року.

На підставі акта перевірки Луцькою ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області прийнято податкове повідомлення-рішення № від 25.12.2014 (а.с. 21), яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 194220 грн, в тому числі за основним платежем 129480 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями на 64740 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, оскільки реальність господарських операцій з придбання позивачем у ТОВ «Телекоменергосистеми» бітуму підтверджується необхідними первинними документами.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Так, відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 15.12.2015 № 21-4266а15.

Як вбачається із матеріалів справи, у серпні 2014 року позивачем задекларовано податковий кредит в розмірі 129480 грн, як суму ПДВ сплачену у ціні придбаного у ТОВ «Телекоменергосистеми» бітуму та транспортних послуг.

На підтвердження реальності вказаних господарських операцій позивачем надано: договір поставки; видаткові, податкові, товарно-транспортні накладні; сертифікат відповідності; банківські виписки; акт взаєморозрахунків; звіти про використання основних матеріалів у будівництві.

Однак, вказані вище первинні документи не підтверджують реальність спірних господарських операцій, з огляду на таке.

10.04.2014 позивачем (Покупець) укладено з ТОВ «Телекоменергосистеми» договір поставки № 3БНД/14, згідно якого та додатку до нього № 1 від 20.08.2014, Продавець зобов'язується поставити Покупцю бітум 60/90, а останній зобов'язується прийняти та оплатити товар. Транспортні витрати по перевезенню товару відносяться на рахунок Покупця та підлягають оплаті разом з оплатою отриманої партії товару. За погодженням сторін може бути передбачено транспортування товару транспортними засобами Покупця (а.с. 22).

На підтвердження руху товару позивачем були надані товарно-транспортні накладні від 22.08.2014 № 49 та від 26.08.2014 № 50, згідно яких перевезення товару здійснювало автотранспортне підприємство ТОВ «СПМК-17» автомобілем д.н.з. НОМЕР_6 причіп д.н.з. НОМЕР_8, а замовником транспортних послуг було ТОВ «Телекоменергосистеми» (а.с. 26, 31). Разом з тим, у процесі судового розгляду податковим органом надано інші товарно-транспортні накладні з цими ж номерами та від цих же дат, однак замовником транспортних послуг уже виступає позивач, а не його контрагент (а.с. 67-68).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, дослідивши вказані вище ТТН, погоджується з доводами податкового органу, що на один і той самий товар виписувались дві ТТН під тим самим номером 49 від 22.08.2014, по одній із яких замовником транспортних послуг виступало ТОВ «Телекоменергосистеми», а по другій - ДП «Волинський облавтодор». Згідно накладної № 50 від 26.08.2014 форми 1-ТТН перевезення здійснювалось автомобілем Volvo д.н.з. НОМЕР_6, а по іншій форми 1-ТН автомобілем Volvo д.н.з. НОМЕР_7.

Крім цього, на запит відповідача Центр надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міста Луцька, Луцького, Ківерцівського, Рожищенського районів УДАІ МВС України у Волинській області своїм листом від 12.12.2014 № 2204 надав інформацію про те, що транспортний засіб Volvo д.н.з. НОМЕР_6 зареєстрований за ОСОБА_3, Volvo д.н.з. НОМЕР_7 - за ОСОБА_4, а напівпричіп д.н.з. НОМЕР_8 в базі даних НАІС не реєструвався (а.с. 50-51).

З метою встановлення можливого взаємозв'язку між власниками вказаних вище транспортних засобів та ТОВ «СПМК-17», яке нібито здійснювало перевезення для позивача товару, податковим органом здійснено аналіз інформації з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів за період з 01.01.2014 по 30.09.2014 та податкової звітності ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (а.с. 52-66), за результатами чого встановлено, що ці фізичні особи не отримували жодних доходів від ТОВ «СПМК-17».

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги вказані вище товарно-транспортні накладні, оскільки такі, з урахуванням наданих податковим органом доказів, не можуть відображати достовірної інформації щодо спірних господарських операцій.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, як у вказаних вище товарно-транспортних накладних, як і у видаткових накладних (а.с. 25, 30), особою яка від імені позивача отримала товар зазначено ОСОБА_2 за довіреністю від 22.08.2014 № 108. Однак, ні під час перевірки, ні у процесі судового розгляду, позивачем не надано вказаної довіреності чи журналу реєстрації довіреностей, а також доказів того, що така особа перебувала з ним у трудових відносинах.

Суд першої інстанції вказаним обставинам не дав належної правової оцінки, хоча на це звертав увагу відповідач у процесі судового розгляду.

Надані позивачем банківські виписки не можуть достовірно свідчити про оплату за спірними господарськими операціями, оскільки призначення платежу у них зазначено «за бітум згідно договору № 13 НМД від 10.04.2014» (а.с. 35-37), а наданий позивачем акт звірки з контрагентом не підписаний представниками підприємств (а.с. 40 зворот).

Також не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що під час перевірки ним помилково надано паспорт продукції № 1319 за яким товар походить з Росії, а якість товару з походженням з України підтверджується сертифікатом відповідності (а.с. 94), оскільки згідно долучених до справи ТТН (а.с. 74), супровідним документом на вантаж зазначено саме паспорт якості. Однак, як встановлено податковим органом, за період, який перевірявся, згідно баз даних Міндоходів України, ТОВ «Телекоменергосистеми» не здійснювало імпорту будь-яких товарів, у т.ч. бітуму дорожнього.

За відсутності доказів реальності господарських операцій з придбання бітуму саме у ТОВ «Телекоменергосистеми», не можуть бути прийняті до уваги і надані позивачем докази подальшої реалізації цього товару.

З огляду на викладене, надані позивачем документи не підтверджують реальність господарських операцій з придбання бітуму та транспортних послуг у ТОВ «Телекоменергсистеми», а відтак винесене відповідачем податкове повідомлення-рішення є правомірним та скасованим бути не може.

Частиною 6 статті 94 КАС України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (тут та далі в редакції чинній на час звернення позивача до суду) визначено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI (у редакції чинній на час подання позовної заяви у цій справі), за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, ставка судового збору становить 0,06 розміру мінімальної заробітної плати, а за подання позову майнового характеру - 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» станом на 1 січня цього року мінімальна заробітна плата становила 1218 грн.

Оскільки цей спір стосується скасування податкового повідомлення-рішення на суму 194220 грн, тобто є майновим, ставка судового збору, яка підлягала сплаті за подання цього адміністративного позову, становить 3884,40 грн (194220 *0,02).

При зверненні до адміністративного суду, позивач відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сплатив 400 грн, а тому враховуючи відсутність підстав для задоволення позову, з нього підлягає стягненню решта суми судового збору в розмірі 3484,40 грн.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити повністю.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2015 року у справі № 803/89/15-а скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (код - 320351391, вул. Ковельська, 41, м. Луцьк, Волинська область, 90300) на спеціальний рахунок Державної судової адміністрації України (банк одержувача - ГУ ДКСУ у Волинській області, код банку 803014, р/р 4002) решту суми судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до адміністративного суду в розмірі 3484,40 грн (три тисячі чотириста вісімдесят чотири гривні сорок копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

А.Р. Курилець

Постанова у повному обсязі складена та підписана 22.02.2016.