Справа № 807/2562/13-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 р. Справа № 876/8985/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В.,Яворського І. О.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

представника позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги приватного підприємця ОСОБА_2 та Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року в справі за позовом приватного підприємця ОСОБА_2 до Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2013 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву приватного підприємця ОСОБА_2 до Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції від 09 липня 2013 року № /2228/1700, яким донараховано податок на додану вартість у сумі 7422,00 грн. за основним платежем та 1856,00 грн. за штрафними санкціями, всього 9278,00 грн.; визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції від 09 липня 2013 року № /2227/1700 податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 305777,90 грн. за основним платежем та 76445,00 грн. штрафних санкцій, всього 382222,90 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що для перевірки були надані усі необхідні документи, що підтверджують реальність господарських операцій, а посадові особи відповідача неправомірно взяли на себе функцію суду та визнали угоди позивача з контрагентами нікчемними.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № /2227/1700 від 09 липня 2013 року, відповідно до якого ОСОБА_2 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються особами за результатами річного декларування у розмірі 382222,90 грн. (в тому числі за основним платежем 305777,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 76445,00 грн., в частині грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються особами за результатами річного декларування у розмірі 23390,28 грн. за основним платежем та 5848,12 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № /2228/1700 від 09 липня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 9278,00 грн. (в тому числі за основним платежем 7422,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 1856,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем - приватним підприємцем ОСОБА_2, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Також, не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Свалявською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник приватного підприємця ОСОБА_2, у судовому засіданні, вимоги власної апеляційної скарги підтримав та просить її задовольнити; вимоги апеляційної скарги відповідача заперечив та просить відмовити в її задоволенні.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим здійснювати розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів не знаходить підстав для їхнього задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що Свалявською міжрайонною державною податковою інспекцією Закарпатської області ДПС було проведено документальну планову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт від 20 червня 2013 року № 9/1700/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення позивачем п. 14.1.138 ст. 14, ст. 138, пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139, п. 146.11 і п. 146.12 ст. 146 та п. 148.5 ст. 148, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого йому донараховано податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 305777,90 грн.: за 2011 рік в сумі 298171,61 грн., за 2012 рік в сумі 7606,29 грн.; п.138.1 ст. 138, п. 139.1 ст. 139, п. 146.11, п. 146.12 ст. 146, п. 148.5 ст. 148, ст. 188, п. 198.4 ст. 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачу донараховано податок на додану вартість в сумі 7422,00 грн., а саме: за січень 2011 року - 33,38 грн., лютий 2011 року - 31,75 грн., березень 2011 року - 808,94 грн., квітень 2011 року - 107,76 грн., травень 2011 року - 1111,74 грн., червень 2011 року - 360,86 грн., липень 2011 року - 184,41 грн., серпень 2011 року - 1544,07 грн., вересень 2011 року - 311,62 грн., жовтень 2011 року - 377,77 грн., листопад 2011 року - 65,37 грн., грудень 2011 року - 198,37 грн., січень 2012 року - 191,20 грн., лютий 2012 року - 345,34 грн., березень 2012 року - 179,52 грн., квітень 2012 року - 71,95 грн., травень 2012 року - 108,15 грн., червень 2012 року - 1,35 грн., липень 2012 року - 199,40 грн., серпень 2012 року - 830,18 грн., вересень 2012 року - 68,35 грн., жовтень 2012 року - 96,83 грн., листопад 2012 року - 5,60 грн., грудень 2012 року - 187,38 грн.

На підставі вищезазначеного акту перевірки Свалявською об'єднаною державною податковою інспекцією Закарпатської області ДПС були прийняті податкові повідомлення-рішення № /2227/1700 від 09 липня 2013 року, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються особами за результатами річного декларування, у розмірі 382222,90 грн. (в тому числі, за основним платежем 305777,90 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 76445,00 грн.), та № /2228/1700 від 09 липня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 9278,00 грн. (в тому числі, за основним платежем 7422,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 1856,00 грн.).

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлено, що ПП ОСОБА_3 (продавець-виконавець) та ПП ОСОБА_2 (покупець-замовник) було укладено договір на виконання робіт (надання послуг) та купівлі-продажу лісопродукції б/н від 05 січня 2009 року, згідно з яким продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця лісопродукцію, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити його на умовах даного договору. У відповідності до п. 1.3 зазначеного договору, замовник доручає, а виконавець зобов'язується на свій ризик виконати власними трудовими, матеріальними, технічними ресурсами комплекс робіт по розборці лісосік, навантаженню та перевезенню лісопродукції. П. 1 розділу 7 договору обумовлено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до моменту його остаточного виконання, але в будь-якому випадку до 31 грудня 2011 року.

На підтвердження виконання умов укладеного договору позивачем було надано суду податкові та видаткові накладні, наявні в матеріалах справи.

Відповідно до акту перевірки від 20 червня 2013 року № 9/1700/НОМЕР_1, встановлено, що позивач в 2011 році придбав хвойну лісопродукцію від ПП ОСОБА_3 на суму без ПДВ 1434637,00 грн. (сума ПДВ - 0,00 грн.), а також згідно з правочином про уступку вимог між ТзОВ «Металпласт» та ПП ОСОБА_3 від 01 вересня 2011 року було переведено борг ПП ОСОБА_3 перед ТзОВ «Металпласт» в сумі 219310,00 грн. без ПДВ на ПП ОСОБА_2

Згідно з банківськими виписками за 2011 рік позивачем проведено оплату за надану продукцію ПП ОСОБА_3 в сумі 1653947,00 без ПДВ. Разом з тим, відповідач у акті перевірки зазначив, що вказані операції між позивачем та ПП ОСОБА_3 є безтоварними по ланцюгу до «вигодо набувача», оскільки згідно з результатами акту документальної перевірки № 60/1701/НОМЕР_2 від 19 червня 2012 року було встановлено неможливість фактичного здійснення ПП ОСОБА_3 господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення операцій з купівлі-продажу.

Відповідно до норм п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, бухгалтерської звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У відповідності до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Розділ 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила) затверджених наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року № 363, надає наступне визначення поняттю «товарно-транспортна документація» - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу.

Крім того, у розумінні Правил, товарно-транспортною накладною - є єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Розділ 11 Правил регламентує правила оформлення документів на перевезення. Так, згідно з п. 11.1 розділу 11 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Залежно від виду вантажу та його специфічних властивостей до основних документів додаються інші (ветеринарні, санітарні та якісні - сертифікати, свідоцтва, довідки, паспорти тощо), що визначається правилами перевезень зазначених вантажів.

З умов договору, укладеного між сторонами договору на виконання робіт (надання послуг) та купівлі-продажу лісопродукції б/н від 05 січня 2009 року виконавець зобов'язується на свій ризик виконати власними трудовими, матеріальними, технічними ресурсами комплекс робіт по розборці лісосік, навантаженню та перевезенню лісопродукції.

Разом з тим, товарно-транспортних накладних або ж інших доказів, що б підтверджували факт доставки товару позивачем надано не було.

Крім того, суд бере до уваги той факт, що проведеною податковою перевіркою ПП ОСОБА_3 було встановлено відсутність у власності останнього транспортних засобів, які б використовувалися ним у господарській діяльності, а договори на навантаження та транспортування ТМЦ з іншими суб'єктами господарювання ним не укладались.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування валових витрат настають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку. При цьому, для формування валових витрат мають значення первинні документи, які видаються на підтвердження реально вчиненої операції. Реальність господарської операції з придбання товарів має підтверджуватись поміж іншого документами про фізичне переміщення придбаних товарів у просторі.

У зв'язку з вищенаведеним суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Окрім того, відповідно до акту від 20 червня 2013 року № 9/1700/НОМЕР_1, в ході перевірки встановлено, що ПП ОСОБА_2 не віднесено до валових доходів та валових витрат господарські операції по взаємовідносинах з ДП Свалявське ЛГ та ДП Мукачівське ЛГ, в результаті чого було занижено валові витрати за 2011 рік на суму 792155,00 грн. та за 2012 рік - 627969,00 грн.

Однак наявність вказаного порушення ні у позовній заяві, ні уповноваженим представником позивача у судовому засіданні належними та допустимими доказами спростована не була, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно збільшено в цій частині грошове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, що сплачуються особами за результатами річного декларування.

Крім того, відповідачем було донараховано ПП ОСОБА_2 грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються особами за результатами річного декларування, та податку на додану вартість на тій підстав, що він не мав права включати до складу валових витрат та податковому кредиту витрати по придбанню запасних частин до транспортних засобів за 2011 - 2012 рр. на суму без ПДВ 155935,20 грн., оскільки фізична особа-платник податку не є платником податку на прибуток, не має обов'язку вести бухгалтерський облік, тому тільки формує витрати згідно з переліком ст. 138 Податкового кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з таким висновком податкового органу у зв'язку з наступним.

Відповідно до положень п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпунктом 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу передбачено, що до витрат операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ.

Згідно з абз. г) пп. 138.8.5 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України до складу загальновиробничих витрат включаються витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення.

Разом з тим, за приписами пп. 139.1.5 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуванням пунктів 146.11 і 146.12 статті 146 та пункту 148.5 статті 148 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України надано визначення поняттю «основні засоби», згідно з яким такими є матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 2500 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 2500 гривень і поступово зменшується у зв'язку з Фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

У відповідності до відомостей розділу 1 акту від 20 червня 2013 року № 9/1700/НОМЕР_1 позивач має право здійснювати такі види діяльності згідно з КВЕД: пакування; надання в оренду інших машин, устаткування та товарів, н.в.і.у.; надання в оренду вантажних автомобілів; надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів; вантажний автомобільний транспорт; неспеціалізована оптова торгівля; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням; оптова торгівля фруктами й овочами; діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; будівництво житлових і нежитлових будівель; виробництво дерев'яної тари; виробництво інших дерев'яних будівельних конструкцій і столярних виробів; лісопильне та стругальне виробництво; надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; лісозаготівлі; лісівництво та інша діяльність у лісовому господарстві.

Згідно з п. 1.6 акту від 20 червня 2013 року № 9/1700/НОМЕР_1 у власності/користуванні ПП ОСОБА_2 знаходяться наступні транспортні засоби: УРАЛ 375 СПГ, трактор Т-150 К, УРАЛ 4320 (2 шт.), причіп.

Використання позивачем вищезазначених транспортних засобів у господарській діяльності відповідачем не спростовується.

Таким чином, витрати на придбання запасних частин та ремонт автотранспортних засобів, що безпосередньо використовуються у господарській діяльності платника податку, відносяться до витрат операційної діяльності, а тому за умови їх документального підтвердження включаються до складу витрат фізичної особи-підприємця на загальній системі оподаткування.

Крім того, п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, в тому числі, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (абз. 1 п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України).

У відповідності до норм п. 198.1 а) вищезазначеного нормативно-правового акту, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України).

Пунктом 201.10 зазначеного нормативно-правового акту передбачено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, є податкова накладна, яка видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України).

Реальність операцій щодо придбання запасних частин та ремонту транспортних засобів відповідачем не було спростовано, крім того, такі операції підтверджені первинними документами, наявними в матеріалах справи, а тому суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач правомірно відніс їх вартість до складу валових витрат та податкового кредиту.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги приватного підприємця ОСОБА_2 та Свалявської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області - залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року в справі № 807/2562/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: Р. В. Кухтей

І. О. Яворський

Ухвалу складено в повному обсязі 23 лютого 2016 року.