Справа № 815/7059/15
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7059/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

суддів: Аракелян М.М., Бутенко А.В.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

-позивача - ОСОБА_1,

-представника позивача- ОСОБА_7.(на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги №180 від 29.01.2016р.);

-представника відповідача - ОСОБА_2 (на підставі довіреності від 04.01.2016р. №9-29/1-16);

-перекладача- ОСОБА_6(на підставі сертифікату від 05.08.2010р. №529295)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015р. №777-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач змушений був покинути країну походження, оскільки йому загрожувала небезпека. Позивач зазначив, що його брат займався громадською діяльністю. Неодноразово приймав участь в організації та проведенні громадських заходів, у зв'язку з чим на адресу позивача надходили погрози зі сторони представників талібану з вимогою припинити діяльність. Тому, побоюючись за власне життя позивач змушений був припинити співпрацю, та в подальшому покинути країну.

Під час судового засідання представник позивача та позивач додатково пояснили, що позивач працював в телекомпанії «Саба» журналістом у відділі «новин». ОСОБА_1 пройшов навчання, працювати самостійно почав з середини 2010 року та на початку 2011 року у нього почали виникати проблеми. Після вбивства журналіста ОСОБА_4, ОСОБА_1 збирав матеріали пов'язані в його вбивством. У березні 2011 року позивач отримав лист з погрозами на свою адресу з вимогою покинути роботу. Через місяць було отримано другий лист. В серпні 2011 позивач з оператором виїхав в бік Майдан Шар, по дорозі на них було скоєно напад, військові урду-мілі та американців їх відбили, після цього позивач звернувся до поліції, але допомогу не отримав та звільнився з телекомпанії.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у адміністративному позові та додаткових поясненнях.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що відповідно до матеріалів особової справи, наявної інформації по країні громадянського походження позивача підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того, представник відповідача наголосила, що особа до прибуття в Україну перебувала у третій безпечній країні (Казахстан), де мала можливість звернення з приводу набуття міжнародного захисту. Крім цього, інформація про те, що батьки заявника виїхали до Пакистану, де проживають більше трьох років у безпеці вказує на існування можливості для довготривалого перебування у таких сусідніх країнах, як Пакістан. Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем встановлено, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Афганістану (пр. Капіса, район Неджраб. С.Тарварі), за національністю - таджик, має середню освіту, неодружений.

07.01.2012р. позивач прибув до України, нелегально, після чого до країни походження не повертався.

13.11.2012р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.68)

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 28.09.2015 року по справі №ODS12/471 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.115-124)

Рішенням Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №777-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.60)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.09.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом матеріалів особової справи та інформації по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть розглянуті в контексті підстав для надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Інформація щодо переслідування з боку представників угрупувань «Талібан» вбачається неповною та суперечливою. Особа не надала жодного документального підтвердження подібного переслідування.(а.с.115-124)

Суд вважає, що рішення ДМС України від 26.10.2015р. №777-15 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 зазначено те, що позивач працював журналістом та збирав інформацію для новин, серед якої були новини і про угрупування «Талібан». У 2011 році було вбито журналіста телекомпанії в якій працював позивач (ОСОБА_4) а у 2011 році почалися проблеми і у позивача. Так, у березні ОСОБА_1 отримав погрожуючого листа від угрупування «Талібан» з вимогою покинути роботу, через місяць до позивача надійшов ще один лист з більш погрожуючим змістом, через що позивач звернувся до поліції. У 2011 році позивач разом з водієм та відеооператором прямував в бік Майдан Шар, де їх зупинили люди в формі та почали кричати. Водій машини, в якій прямував позивач вирішили тікати, їх наздоганяли, але випадково зустрілися на їхньому шляху урду-мілі та американці, які їх захитили

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 №ODS12/471, позивач не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.

Відповідно до протоколу співбесіди від 11.12.2012р. позивач працював журналістом у двох телекомпаніях.

В матеріалах особової справи ОСОБА_1 містяться листи та їх переклад, а саме від Мережі Радіо та телебачення та «Saba Media Organization», з яких вбачається що позивач працював у вказаних організаціях репортером.(а.с.105-108)

Так, як вбачається з листа Мережі Радіо та телебачення датованого 07.09.1391р.,(а.с.105-106) ОСОБА_1 працював у якості репортера у відділі новин та отримував погрози з боку супротивників держави Афганістану у зв'язку зі своєю роботою.

Крім того, в зазначеному листі повідомлено, що 2 рази вдома у позивача озброєні терористи провели атаку. На щастя, він був у іншому місці, але гранатою Талібів убита його бабуся, після чого він втік з країни.

Разом з тим, ані в адміністративному позові ані в протоколах співбесіди від 11.12.2012р. та від 15.06.2015р. позивач жодного разу не повідомляв про зазначені обставини, а причиною свого виїзду з країни зазначає «погрожуючи листи Талібів» та «напад на позивача під час поїздки до Майдан Шар», що ставить під сумнів достовірність відомостей у зазначеному листі.

Згідно протоколу співбесіди від 11.12.2012р. позивач повідомив що з Афганістану він виїхав 05.11.2011р. до країни Казахстан в якій проживав більше місяця, проте за захистом не звертався.

Згідно протоколу співбесіди ОСОБА_1 від 11.12.2012р., на питання про причини, які змусили його залишити країну, позивач зокрема пояснив, що поїхав з країни, через те, що коли у 2011 році прямував разом зі своєю командою в бік Майдан Шар, їх зупинили люди в формі та почали кричати, їх доганяли та стріляли. Проте, те що «люди в формі» були талібами, які писали погрожуючи листи ОСОБА_1 ґрунтуються лише на здогадках позивача.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до Афганістану неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015р. №777-15, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015р. №777-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 24.02.2016р.

суддя К.О. Танцюра

суддя М.М. Аракелян

суддя А.В. Бутенко

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

24 лютого 2016 року.