Справа № 813/951/13-а
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 року м. Київ К/800/12061/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий суддя:Вербицька О.В.
Судді: Бившева Л.І.
Маринчак Н.Є.
розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 р.

у справі № 813/951/13-а

за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівський завод залізобетонних виробів № 1»

до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «Львівський завод залізобетонних виробів № 1» (далі - позивач, ПАТ «Львівський завод залізобетонних виробів № 1») звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач, ДПІ у Франківському районі м. Львова) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р. позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Франківському районі м. Львова від 03.01.2013 року №, №, №.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 р. постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р. залишено без змін.

У касаційній скарзі ДПІ у Франківському районі м. Львова, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 р. і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку про наступне.

ДПІ у Франківському районі м. Львова проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2011 р. по 30.06.2012 р., за результатами якої складено акт № 2221/2210/01267024 від 12.12.2012р.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем: п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.1, п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 174 696,00 грн.; пп. 14.1.181 п.14.1 ст. 14, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.4, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результат чого занижено податок на додану вартість на суму 723 441,00 грн.На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: № від 03.01.2013р., яким визначено позивачу суму завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у 2011 році - 771455,00 грн., у півріччі 2012р. - 509624,0 грн., всього - 1281079,00 грн.; № від 03.01.2013р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток сумі на 166 135, 50 грн., з них: 158841,00 грн. за основним платежем та 7294,50 за штрафними санкціями; № від 03.01.2013р., яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на 904 301,25 грн., з них: 723441,00 грн. за основним платежем та 180860,25 грн. за штрафними санкціями.

Суди першої та апеляційної інстанцій визнали необґрунтованими такі висновки податкового органу, з чим погоджується суд касаційної інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 138.1 ст.138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності.

Згідно п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього ж Кодексу, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Пунктом 138.2 ст.138 ПК України, передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 цього ж Кодексу, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.10.2011 року між позивачем, як покупцем, та ТОВ «Ейс Контракшен Менеджмент», як Постачальником, було укладено договір поставки № 2018. Відповідно до п. 1 цього договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

22.02.2012 року між позивачем, як Покупцем, та ПП «Біко Агротрейд», як Постачальником, було укладено договір поставки № 22/24. Відповідно до п. 1 цього договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

20.10.2011 року між позивачем, як Покупцем, та ТОВ «Викуп», як Постачальником, було укладено договір поставки № 483. Відповідно до п. 1 цього договору Постачальник зобов'язався передати у власність Покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити за нього грошову суму. У пункті п. 3 договору сторони передбачили, що постачання товару можливе як на складі Постачальника так і на складі Покупця.

Фактичний рух активів із урахуванням ділової мети такого руху та його зв'язку із господарською діяльністю платника податків підтверджується первинними документами, зокрема, податковими накладними, видатковими накладними тощо.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено реальні зміни майнового стану позивача за спірними господарськими операціями.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем виконані всі умови, передбачені податковим законодавством, які надають йому правові підстави для формування витрат та податкового кредиту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає відхиленню, а постанова Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р. та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 р. залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 214 - 215, 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1.Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області відхилити.

2.Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.05.2013 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.02.2015 р. залишити без змін.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька

Судді Л.І. Бившева

Н.Є. Маринчак