Справа № 826/7760/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 лютого 2016 року № 826/7760/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомдержавного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут»
додержавної податкової інспекції в Оболонському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.11.2014 № та №,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство «Український державний геологорозвідувальний інститут» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції в Оболонському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.11.2014 № та №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що контролюючим органом на підставі хибних висновків акту перевірки від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032 щодо відсутності факту реальності фінансово-господарських операцій між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» необґрунтовано прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.11.2014 № та №. За посиланням позивача, він є добросовісним платником податків, вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідач проти позову заперечив, з огляду на обґрунтованість висновків акту перевірки від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032 та, відповідно, податкових повідомлень-рішень від 05.11.2014 № та № з підстав відсутності реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Справу №826/7760/15 розглянуто у письмовому провадженні, згідно з приписами частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією в Оболонському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» за період з 01.01.2013 по 28.02.2014.

Перевіркою встановлено такі порушення вимог податкового законодавства з боку державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут»:

- пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток, що підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за 2013 рік, на загальну суму 49 406,00 грн.;

- з урахуванням припису підпункту 57.1 статті 57 та пункту 2 підрозділу 4 ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, встановлено неможливість включення до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму 217 289,60 грн. у 2014 році за операціями з товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек»;

- пунктів 198.1, 198.4, 198.6 статт1 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, у загальному розмірі 95 464,00 грн., а саме: за грудень 2013 року - 52 006,00 грн., за січень 2014 року - 17 690,00 грн. та за лютий 2014 року - 25 768,00 грн.

За наслідками перевірки державною податковою інспекцією в Оболонському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві складено акт від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032 та прийнято такі податкові повідомлення-рішення від 05.11.2014:

- №, яким державному підприємству «Український державний геологорозвідувальний інститут» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 119 330,00 грн., з яких 95 464,00 грн. за основним платежем та 23 866,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- №, яким державному підприємству «Український державний геологорозвідувальний інститут» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у загальному розмірі 61 757,50 грн., з яких 49 406,00 грн. за основним платежем та 12 351,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України (приписи Податкового кодексу України наведені в редакції на час виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

При цьому, витрати операційної діяльності, зокрема, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України).

Приписами пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це контролюючому органу та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до контролюючого органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається зі змісту акту від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на те, що документи, якими визначено безпосередній об'єкт товарів (рахунки-фактури); документи, які свідчать про походження товарів (сертифікати якості тощо); документи, які містять інформацію про чисельність задіяних трудових ресурсів та їх кваліфікацію; документи, які містять інформацію про використання інших ресурсів з метою надання товарів; документи, які підтверджують факт транспортування (маршрутні листи, ТТН, довіреності на водіїв тощо) при проведення перевірки державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» не надано. Як наслідок, контролюючим органом вказано про неможливість встановити правомірність формування рівня цін (завищення/заниження), безпосередньо мету отримання товарів від товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек».

У відповідності до наявних у матеріалах справи доказів, між позивачем в особі науково-впроваджувального центру Українського державного геологорозвідувального інституту (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» (продавець) укладено ідентичні за своїм змістом договори купівлі-продажу товару і послуг від 29.11.2013 №29/11/13 та від 13.01.2014 №13/01/02, у відповідності до яких продавець зобов'язується передати у власність покупцеві товар (послугу) у кількості, встановленим попередньою домовленістю, а покупець зобов'язується прийняти цей товар (послугу) і сплатити за нього грошову суму (ціну) згідно з рахунком-фактурою. Склад, кількість, вартість одиниці товару (послуги) та загальна сума угоди визначаються рахунком-фактурою по кожній конкретній поставці.

На підтвердження виконання умов названих договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договорів купівлі-продажу товару і послуг від 29.11.2013 №29/11/13 та від 13.01.2014 №13/01/02, рахунків-фактур, видаткових накладних, податкових накладних, прибуткових накладних та накладних на внутрішнє переміщення.

Крім того, в акті від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032 контролюючим органом зазначено, що у відповідності до виписок по особовому рахунку за отримані товари від товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» відокремлених підрозділом державного підприємства «Український державний геологорозвідувальний інститут» сплачено всього 572 781,12 грн., у тому числі ПДВ 95 463,52 грн.

Також, суд звертає увагу, що на підтвердження повноважень гр. ОСОБА_1 на отримання товарно-матеріальних цінностей від товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» за перевіряємий період надано суду копію договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 11.01.2010, укладену між позивачем та гр. ОСОБА_1

Таким чином, суд дійшов висновку, що надані позивачем на підтвердження товарності (реальності) перевіряємих фінансово-господарських операцій первинні документи складені у відповідності до вимог податкового законодавства.

При цьому, слід зазначити, що посилання відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних, що за твердженням останнього, свідчить про не підтвердження товарності досліджуваних операцій є необґрунтованими, оскільки товарно-транспортна накладна є транспортною документацією, яка підтверджує операції саме з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платника податків, яким у даному випадку є позивач. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Вказана позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 18.08.2015 у справі №К/800/29695/15.

Крім того, суд звертає увагу на те, що досліджувані фінансово-господарські операції були здійснені відокремленим підрозділом позивача - науково-впроваджувальним центром Українського державного геологорозвідувального інституту.

Так, підпунктом 1.4.3 пункту 1.4 Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків, затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 №22, визначено, що при організації документальної перевірки платника податків, який має відокремлені підрозділи, вживаються заходи щодо одночасного проведення перевірки такого платника податків - юридичної особи та її не знятих з обліку відокремлених підрозділів.

Якщо юридична особа та її відокремлені підрозділи перебувають на обліку в різних органах державної фіскальної служби (основне місце обліку) або ця особа (її підрозділи) перебуває на обліку в інших органах державної фіскальної служби за місцем розташування (реєстрації) її підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, організацію взаємодії відповідних органів при проведенні перевірки здійснює той орган державної фіскальної служби, який проводить (очолює) перевірку юридичної особи.

Органи державної фіскальної служби, на обліку в яких перебувають відокремлені підрозділи (незалежно від форми сплати податків) або у яких юридична особа перебуває за неосновним місцем обліку (за місцем розташування рухомого та нерухомого майна, об'єктів оподаткування або об'єктів, які пов'язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність), забезпечують проведення перевірок відокремлених підрозділів такого платника податків або перевірки з питань дотримання цим платником податків вимог законодавства щодо повноти та своєчасності сплати окремих податків і зборів, на обліку щодо сплати яких він перебуває у такому органі державної фіскальної служби. Ці ж органи державної фіскальної служби забезпечують своєчасне інформування і надання матеріалів такої перевірки до закінчення перевірки платника податків - юридичної особи органу державної фіскальної служби, що проводить його перевірку, у визначений цим органом термін, але не пізніше, ніж за 3 дні до завершення перевірки.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії довідки про взяття на облік платника податків від 12.02.2010 №30355/29-004, платника податків науково-впроваджувальний центр Українського державного геологорозвідувального інституту взято на облік у державній податковій інспекції у Солом'янському районі.

Водночас, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів на підтвердження забезпечення проведення перевірки відокремленого підрозділу позивача - науково-впроваджувального центру Українського державного геологорозвідувального інституту, - оскільки саме останнім здійснювалися досліджувані фінансово-господарські операції. Відтак, не надання певних документів до перевірки, зокрема рахунків-фактур, не є свідченням не підтвердження позивачем реальності (товарності) досліджуваних операцій, з урахуванням того, що копії останніх були надані позивачем до суду.

Також, як вбачається зі змісту акту від 07.10.2014 №1109/26-54-22-05-07/01432032, контролюючим органом наголошено, що у видаткових накладних, складених за результатами досліджуваних фінансово-господарських операцій, вказано ОСОБА_2 в якості особи, яка відвантажила товар (продукцію) та зроблено підпис. Проте, за твердженням останнього, враховуючи непричетність ОСОБА_2 до фінансово-господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальності «Торговий дім Мікотек», згідно з протоколами допиту від 07.02.2014 та від 13.05.2014, виписані від імені товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек» видаткові накладені не мають юридичної сили та не можуть використовуватись в якості первинних документів для ведення бухгалтерського та податкового обліків.

На підставі викладеного слід також зазначити, що приписами статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

За змістом статті 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Положеннями частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно зі статтею 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

У свою чергу, відповідачем не надано суду доказів вини посадових осіб позивача та/або його контрагента в порушенні публічного порядку, а саме: вироку суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, з урахуванням частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, наявності яких, як на час проведення перевірки, так і станом на час розгляду даної справи, судом не встановлено.

Таким чином, з матеріалів справи не вбачається, а сторонами не спростовано факту дійсності правочинів, укладених між позивачем та товариством з обмеженою відповідальності «Торговий дім Мікотек».

Отже, суд дійшов висновку, що відповідачем, під час розгляду даної справи, не спростовано доводів позивача та не надано суду доказів, які б свідчили про відсутність факту реального здійснення операцій між державним підприємством «Український державний геологорозвідувальний інститут» та товариством з обмеженою відповідальності «Торговий дім Мікотек».

При цьому, позивачем під час судового розгляду справи наведено суду мотиви економічної та ділової доцільності взаємовідносин із товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Мікотек», які відповідачем жодним чином не спростовані.

Доказів порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин, контролюючим органом суду не надано, дотримання податкової дисципліни названими суб'єктами господарювання контролюючим органом не перевірялось.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах суду від 29.01.2014 №К/9991/81114/11, від 22.01.2014 №К/9991/37637/12, від 17.02.2014 №К/800/50945/13, від 19.02.2014 №К/800/61338/13, від 11.03.2014 №К/800/1128/14, від 03.03.2014 №К/800/12888/13, від 02.06.2014 №К/800/6497/13.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між державним підприємством «Український державний геологорозвідувальний інститут» та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 05.11.2014 № та № прийняті обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вказаних податкових повідомлень-рішень підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції в Оболонському районі головного управління Міністерства доходів і зборів у місті Києві від 05.11.2014 № та №.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.