Справа № 127/27336/14-а
Суддя: Мельник-Томенко Ж. М.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/27336/14-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вохмінова О.С.

Суддя-доповідач: Мельник-Томенко Ж. М.

18 лютого 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мельник-Томенко Ж. М.

суддів: Ватаманюка Р.В. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Коваль К.В.,

представника відповідача - ОСОБА_2, представник на підставі довіреності

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, законним представником, якої виступає в даній справі ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, законним представником, якої виступає в даній справі ОСОБА_3 до Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 м.Вінниці про визнання бездіяльності протиправною і незаконною,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 м. Вінниці про визнання протиправною та незаконною бездіяльності.

Ухвалою Вінницького міського суду від 25 грудня 2015 року адміністративний позов залишений без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивачі подали апеляційну скаргу, в яких просили скасувати ухвалу суду першої інстанції про залишення адміністративного позову без розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги апелянти вказали, що ні 04.11.2015 року, ні 04.12.2015 року, ні 25.12.2015 року не пропустили судових засідань без поважних причин, про що стверджує суд першої інстанції. Також зазначено, що оскаржувану ухвалу винесено неповноважним судом, оскільки на той час була подана та не розглянута заява від 14.05.2015 року про відвід головуючому судді.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Позивачі про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином. В судове засідання не прибули.

18.02.2016 року позивачами подано заяву-клопотання про неможливість особистої участі у судовому засіданні, а також про необхідність забезпечення фаховою безоплатною правовою допомогою.Клопотання, яке було розглянуто в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати про, що постановлено відповідні ухвали, які занесено у журнал судового засідання.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що апеляційна скарга оформлена відповідно вимог процесуального законодавства містить вичерпний опис усіх обставин справи, також у матеріалах справи наявні достатні докази, які підтверджують доводи апелянтів, а тому у суді апеляційної інстанції не має необхідності у особистій участі позивачів та їх представників для розгляду скарги.

Враховуючи те, що відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи, суд апеляційної інстанції ухвалив здійснювати розгляд за відсутності позивачів.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, а адміністративну справу направити для продовження судового розгляду з таких підстав.

Відповідно до статті 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду суд першої інстанції зазначив, що позивачі не з'явилися у судові засідання 04.11.2015 року, 04.12.2015 року та 25.12.2015 року, причини неявки суду не повідомили та не надали заяв про розгляд справи за їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 128 КАС України, у разі повторного неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно з приписами пункту 4 частини 1 статті 155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позивач повторно не прибув у попереднє судове засідання чи у судове засідання без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

Отже, обов'язковою умовою для залишення позовної заяви без розгляду з вказаних підстав є повторна неявка позивача саме без поважних причин.

Таким чином, у разі неможливості прибути у судове засідання, сторона повинна повідомити суд про причини не прибуття або надати заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Відтак, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги заяву позивачів про неможливість прибуття в удові засідання 04.11.2015 року, 04.12.2015 року та 25.12.2015 з поважних причин, про що своєчасно було повідомлено суд відповідними заявами та описом у них причин неявки.

Враховуючи викладене колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що неприбуття в судові засідання позивачів не можна вважати повторним та без поважних причин, тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про залишення позовної заяви позивача без розгляду та помилково застосував положення пункту 4 частини 1 статті 155 КАС України.

Відповідно до статті 3 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Крім того, суд першої інстанції однією із причин залишення позовної заяви без розгляду визначивши в оскаржуваній ухвалі, що позивач не забезпечив явку свого представника в судове засідання. Однак суд апеляційної інстанції не погоджується з даними доводами суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Так, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово зверталась як до суду так і до Вінницького міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги для надання їй безоплатної вторинної допомоги.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця, чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.13 Закону № 3460-VI, безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.

Суб'єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги в Україні є:

1) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги;

2) адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу (стаття 15 Закону № 3460-VI).

Статтею 18 Закону визначено, що звернення про надання одного з видів правових послуг подаються безпосередньо особами, які потребують правової допомоги або їх представниками до Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги або до територіального органу юстиції.

Однак в матеріалах справи (а.с. 202) є наказ Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги №24/04 від 27.07.2015 року «Про надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3», яким призначено адвоката для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_3 та видати доручення адвокату для надання безоплатної вторинної правової допомоги заявнику.

Отже, позивачу було призначено адвоката для надання безоплатної вторинної правової допомоги по іншій судовій справі, про що було повідомлено суд листом Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16.11.2015 року № 163/02-06.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги, серед іншого: приймає рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правової допомоги; забезпечує складення процесуальних документів за зверненням суб'єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу; забезпечує здійснення представництва інтересів суб'єктів права на безоплатну вторинну правову допомогу в судах, інших органах державної влади, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; видає доручення для підтвердження повноважень захисника або повноважень адвоката для здійснення представництва інтересів особи в судах, органах державної влади, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; приймає рішення про заміну адвоката відповідно до статті 24 цього Закону; приймає рішення про припинення надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Статтею 26 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» визначено, що адвокат, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, зобов'язаний: 1) неухильно дотримуватися вимог Конституції України, цього Закону, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та інших нормативно-правових актів; 2) надавати якісно та в необхідному обсязі безоплатну вторинну правову допомогу; 3) приймати до провадження справи осіб, які потребують безоплатної вторинної правової допомоги, відповідно до договорів, укладених з Центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги; 4) не розголошувати конфіденційну інформацію про особу, яка стала відомою у зв'язку з наданням безоплатної вторинної правової допомоги.

Адвокат, який надає безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі за контрактом чи на тимчасовій основі на підставі договору, має всі обов'язки, встановлені Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", іншими законами України.

Отже, позивачу уже було призначено особу, яка буде надавати безоплатну правову допомогу, як особі, яка має право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з вказаним Законом, а тому суду потрібно було вжити заходи щодо повідомлення Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про вказані обставини, зокрема призначення адвоката для надання безоплатної вторинної правової допомоги в даній справі, та зобов'язати центр вжити заходів щодо направлення до суду повноважного представника.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 56 КАС України, у разі відсутності представника у сторони чи третьої особи, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, а також у разі, якщо законний представник цих осіб не має права вести справу в суді з підстав, встановлених законом, суд зупиняє провадження в справі та ініціює перед органами опіки і піклування чи іншими органами, визначеними законом, питання про призначення чи заміну законного представника.

Оскільки доводи апеляційної скарги позивача ґрунтуються на вимогах законодавства та спростовують висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з порушенням норм процесуального права, а тому вбачаються підстави для його скасування.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у вимогах апеляційної скарги про розгляд позову по суті і задоволення позову, та визнання порушення суддею Вохміновою О.С. ч.1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін;

2) змінити ухвалу суду;

3) скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду;

4) скасувати ухвалу суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі;

5) визнати ухвалу суду нечинною і закрити провадження у справі;

6) скасувати ухвалу суду і постановити нову ухвалу.

Таким чином до повноважень суду апеляційної інстанції не віднесено розгляд позову по суті за результатами апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду.

Також статтею 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції.

Таким чином суд апеляційної інстанції відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не наділений повноваженнями щодо розгляду порушення суддею норм правових норм, зокрема Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки це є компетенцією інших державних органів.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 199, пункту 4 частини 1 статті 204 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її і направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Таким чином, із врахуванням вищевикладеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскарженої ухвали порушені норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 204 КАС України, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4, законним представником, якої виступає в даній справі ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4, законним представником, якої виступає в даній справі ОСОБА_3 до Центру первинної медико-санітарної допомоги №2 м.Вінниці про визнання бездіяльності протиправною і незаконною скасувати.

Справу направити до Вінницького міського суду Вінницької області для продовження розгляду.

В іншій частині вимог апеляційної скарги відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі 25 лютого 2016 року.

Головуючий Мельник-Томенко Ж. М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сторчак В. Ю.