Справа № 460/1559/13-а, 2а-460/149/13
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 лютого 2016 року Справа № 876/6228/14
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого-судді Довга О.І.,
судді Ліщинський А.М.,
судді Запотічний І.І.
секретар судового засідання Гнатик А.З.
за участю представників сторін:
від прокуратури Пандяк М.І.
від відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України на постанову Яворівського районного суду Львівської області від 02.07.2013 року у справі № 460/1559/13-а, 2а-460/149/13 за позовом ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення недоплаченого грошового забезпечення, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_2 (позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач) про стягнення недоплаченого грошового забезпечення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставну відмову відповідача у здійсненні йому перерахунку грошового забезпечення та виплати недоотриманих коштів.
Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 02.07.2013 року у справі № 460/1559/13-а, 2а-460/149/13 позов задоволено повністю.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Львівська прокуратура з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України оскаржила її, подавши до Львівського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржувана постанова є незаконна і необґрунтована та прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, при невідповідності висновків суду обставинам справи і підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову, оскільки ст.3 Закону України «Про оплату праці» не поширюється на військовослужбовців, поняття грошового забезпечення і заробітної плати є абсолютно різними за своїм юридичним змістом і ототожнювати їх не можна. Додатково просять допустити поворот виконання рішення суду.
Представник Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав.
Представник ІНФОРМАЦІЯ_1 просить апеляційну скаргу задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову, якою у задоволені позову відмовити.
Позивач в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Суд першої задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 № 2011-12 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Статтею 3 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР встановлено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може проводитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання.
З роз`яснення, що міститься в п.5 ч.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у будь-якому випадку оплата праці не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (ст.3 Закону № 108/95-ВР).
Статтею 10 Закону України від 24.03.1995 №108/95 ВР визначено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік під час затвердження Державного бюджету України.
Тому суд першої інстанції визнав, що розмір посадового окладу позивача повинен був складати не менше ніж мінімальна заробітна плата, визначена законами про державний бюджет на відповідний період.
Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Постановою Кабінету Міністрів України від 22.05.2000 № 829 «Про грошове забезпечення військовослужбовців» (чинної на час виникнення спірних правовідносин) затверджена схема посадових окладів за основними типовими посадами та надано право Міністру оборони України встановлювати посадові оклади за іншими посадами військовослужбовців відповідно до розмірів, затверджених зазначеною постановою і з цим погоджується сторона позивача, оскільки покликається на дану постанову.
Наведений судом Закон України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР не розповсюджується на військовослужбовців.
Із урахуванням наведеного вбачається, що відповідачем не допущено порушень Закону України від 20.12.91 року № 2011-12 та Постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2000 року № 829, а тому заявлений позов є безпідставним і не підлягає до задоволення.
В зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи його висновки не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити та скасувати постанову Яворівського районного суду Львівської області від 02.07.2013 року у справі № 460/1559/13-а 2-а/460/149/13 та постановити нову якою відмовити в задоволенні позовних вимог.
Що стосується повороту виконання судового рішення, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 КАС України, питання про поворот виконання судового рішення вирішує суд апеляційної чи касаційної інстанції, якщо, скасувавши судове рішення (визнавши його нечинним або таким, що втратило законну силу), він закриває провадження у справі, залишає позовну заяву без розгляду або відмовляє у задоволенні адміністративного позову чи задовольняє позовні вимоги у меншому розмірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 266 КАС України, поворот виконання постанови про відшкодування шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, постанови про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також постанови про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасована постанова була обґрунтована на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.
Судом не здобуто доказів, а відповідачем таких відповідно не представлено, що позивачем було повідомлено неправдиві відомості або підроблені документи на яких була обґрунтована постанова суду, тому заява про поворот виконання судового рішення задоволенню не підлягає.
Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи призвели до помилкового висновку, у зв`язку з чим, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Керуючись ст. 160, ст.ст. 195,196, п.п. 3,4 ст. 198, п. 4 ст. 202, ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 205 ст.ст. 207,254 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Львівської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України задовольнити частково.
Постанову Яворівського районного суду Львівської області від 02.07.2013 року у справі № 460/1559/13-а, 2а-460/149/13 скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволені позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення. На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Довга О.І.

Судді Ліщинський А.М.

Запотічний І.І.