Справа № 813/8240/14
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Справа № 876/2310/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання - Бадівській О.О.,

за участю представників позивача - ОСОБА_1,

та відповідача - Лозинської М.Я.,-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Самбірського міськрайонного центру зайнятості на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Самбірського районного центру зайнятості про скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом до Самбірського міськрайонного центру зайнятості (далі - МЦЗ) про скасування наказу від 25.03.2011 №80 «Про відшкодування ОСОБА_3 коштів на рахунок Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття» (далі - Наказ). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що правовідносини, які виникли між нею та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) внаслідок укладення договору банківського вкладу, кваліфікуються як публічна обіцянка винагороди, та не можуть ототожнюватись з трудовим договором чи договором на виконання робіт, оскільки мають іншу правову природу. Вважає, що відповідач безпідставно застосував до спірних відносин правові норми, що регулюють неправомірність отримання допомоги по безробіттю через укладення цивільно-правової угоди.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у справі №813/8240/14 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі зазначає, що, оскільки позивач на момент реєстрації у службі зайнятості належала до категорії зайнятого населення та отримувала дохід, то вона не могла бути визнана безробітною та отримувати допомогу по безробіттю.

Позивач в письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставин справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в період з 01.07.2010 по 08.10.2010, коли позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, між нею та Банком було укладено договір про банківське обслуговування з ціллю користування банківськими послугами, що підтверджується довідкою, виданою Банком від 22.02.2011 №30.1.0.0/2-110218/1425 (а.с.8).

МЦЗ відповідно до «Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним», затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України (далі - Мінпраці) від 13.12.2009 №60/62 було проведено звірку з ДПА та отримано інформацію про наявність факту отримання заробітної плати позивачем у Банку в період перебування на обліку в центрі зайнятості за цивільно-правовим договором, про що складено акт від 30.11.2011 №157 (а.с.174).

За наслідками проведеної звірки, МЦЗ було видано Наказ, у якому доручено головному бухгалтеру провести розрахунок суми незаконно виплачених коштів позивачу за період з 01.07.2010 по 08.10.2010 (а.с.6).

28.03.2011 відповідачем позивачу було надіслано повідомлення №755/07 про відшкодування коштів у сумі 1332,99грн (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вчинення зареєстрованою у центрі зайнятості особою - клієнтом банківської установи за договором про банківське обслуговування - дій на досягнення результату за наданою такою установою публічною обіцянкою винагороди, не змінює статусу цієї особи як безробітної у розумінні Закону України «Про зайнятість населення» (далі - Закон №5067-17) та не впливає на умови виплати їй матеріального забезпечення на випадок безробіття, тому стягнення такого забезпечення на підставі ч.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон №1533-III) є неправомірним.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Із змісту ч.2 ст.2 та п.1 ч.2 ст.17 КАС вбачається, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення (нормативно-правові акти чи правові акти індивідуальної дії), дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відтак, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Водночас Наказ, зміст якого розкрито в рішенні суду першої інстанції, свідчить про покладення ним обов'язку на посадових осіб центру зайнятості щодо проведення роботи по поверненню позивачем коштів. При цьому, як в наказі, так і в повідомленні, адресованому позивачу, зазначено, що в разі неповернення коштів в добровільному порядку питання про їх стягнення буде вирішуватись в судовому порядку.

Таким чином, спірний наказ не має обов'язкового характеру для позивача та безпосередньо не породжує правових наслідків у вигляді стягнення коштів, тобто не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні ст.17 КАС, яке може бути оскаржено до адміністративного суду. Питання правомірності виплати особі допомоги по безробіттю має вирішуватись у спорі про стягнення виплачених коштів.

Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам КАС.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Самбірського міськрайонного центру зайнятості задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя А.Р. Курилець

Повний текст виготовлений 22 лютого 2016 року.