Справа № 826/23961/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника відповідачів Молодницької І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Дніпровського районного відділу Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2016 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 17.02.2016.

15.02.2016 до суду надійшло клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, призначеного на 17.02.2016, яке вмотивоване участю представника у судовому засіданні в Апеляційному суді м. Києва. При цьому, представник зазначив, що докази розгляду відповідної справи в Апеляційному суді м. Києва 17.02.2016 будуть надані додатково пізніше.

Розглянувши вказане клопотання у судовому засіданні 17.02.2016, колегія суддів вирішила його задовольнити та відклала розгляд справи на 24.02.2016.

У судове засідання 24.02.2016 ні позивач ні його представник не з'явилися, хоч були повідомлені належним чином, доказів розгляду відповідної справи в Апеляційному суді м. Києва 17.02.2016 не надали, при цьому представник позивача факсом та електронною поштою надіслав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з терміновим відрядженням до Одеси.

Враховуючи, що сторона позивача повторно не з'явилася у судове засідання без документального підтвердження неможливості з'явитися до суду, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні цього клопотання та розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 30.06.2015 про заборону в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, терміном на 5 років.

Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві 01.07.2015 прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Грузія ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1

В свою чергу 01.07.2015 на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773-VI) Дніпровським РВ ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про подальшу заборону позивачу в'їзду в Україну.

Не погоджуючись з такими рішеннями про заборону в'їзду, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про їх скасування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що встановлені під час судового розгляду справи обставини є достатніми підставами для заборони в'їзду позивачу на територію України, а відтак, оскаржувані рішення є правомірними, обґрунтованими та такими, що прийняті уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону № 3773-VI рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Оскаржувані рішення про заборону в'їзду прийняті Державною міграційною службою України та Дніпровським районним відділом Державної міграційної служби України в м. Києві.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 Державна міграційна служба України (далі - ДМС) є центральним органом виконавчої влади (...) який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції).

Таким чином, рішення про заборону в'їзду позивачу прийняті уповноваженим органом.

Порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства визначено Інструкцією про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235 (далі - Інструкція).

При цьому, варто зауважити, що відповідно до абз. 2 п. 3 Інструкції, дія цієї Інструкції не поширюється на рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну особам, яке приймається територіальними органами та територіальними підрозділами ДМС, органами охорони державного кордону, органами Служби безпеки України згідно зі статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Таким чином, дія вказаної Інструкції не поширюється на рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про подальшу заборону позивачу в'їзду в Україну від 01.07.2015, оскільки воно прийнято на підставі ч. 2 ст. 26 Закону № 3773-VI. При цьому, положення вказаної Інструкції мають враховуватись при розгляді питання правомірності прийняття Державною міграційною службою України рішення від 30.06.2015 про заборону позивачу в'їзду в Україну.

Відповідно до абз. 1 п. 3 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, третьому та сьомому частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Так, згідно з абз.абз. 2, 3 та 7 ч. 1 ст. 13 Закону № 3773-VI в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

Підпунктами б, д п. 4 Інструкції передбачено, що рішення про заборону в'їзду в Україну особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: підрозділів кримінальної міліції - у разі встановлення підстав для заборони в'їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; за власною ініціативою.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що відсутність відповідної ініціативи всіх суб'єктів, визначених в п. 4 Інструкції, не позбавляє права ДМС прийняти рішення за ініціативою одного з таких суб'єктів.

Відповідно до п. 6 Інструкції рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в'їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

До суду апеляційної інстанції ДМС надало рапорт відділу боротьби з міжнародними та етнічними ОГ і ЗО ДРК МВС України від 04.06.2015, в якому наведено інформацію про те, що позивач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів та 26.02.2013 у зв'язку з амністією звільнився з місць позбавлення волі й, уникаючи переслідування правоохоронними органами Грузії, прибув на територію України. Наведені обставини підтверджуються копією листа Департаменту Центральної Кримінальної поліції Грузії №376980 від 20.02.2015 (а.с. 83).

Вказаний рапорт містить усі необхідні відомості про позивача, передбачені п. 5 Інструкції, зокрема: громадянство (підданство); прізвище, ім'я та по батькові особи в називному відмінку латиницею; дата народження (день, місяць, рік); стать; місце проживання; серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий (посвідка на тимчасове проживання); відомості, які згідно з абзацами другим, третім та сьомим частини першої статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в'їзду в Україну; запропонований строк заборони в'їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі про відсутність відповідного звернення (рапорту), що став підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, при зверненні до ДМС, у Департаменту карного розшуку МВС України була наявна наступна інформація: лист Чернігівського національного технічного університету вих. від 06.04.2015 №103/08-1050 з приводу того, що довідка про працевлаштування позивача у вказаному закладі не видавалась; лист Консульського відділку посольства Грузії в Україні вих. від 25.03.2015 №60/10423, що довідка №6/12396 позивачу не видавалась; рішення Управління ДМС України в Чернігівській області про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1; лист ДМС України про скасування 15.06.2015 ГУ ДМС України в Харківській області рішення про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1; лист МВС України вих. від 26.06.2015 №7/12-5488, в якому зазначено про те, що перебування позивача як лідера етнічних злочинних угрупувань може призвести до дестабілізації криміногенної обстановки в державі та порушень громадського порядку

Не заслуговують на увагу посилання позивача на лист Департаменту кримінальної розвідки МВС України вих. № 9/10-5236 від 21.09.2015, у якому було зазначено :«на даний час підстави, які б перешкоджали перебуванню на території України громадянину Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також його вільного перетину державного кордону України - відсутні». Колегія суддів звертає увагу на те, що прийняття оскаржуваного рішення було ініційовано не Департаментом кримінальної розвідки МВС України, а Департаментом карного розшуку МВС України.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що у Департаменту карного розшуку МВС України (при зверненні до ДМС) та власне у ДМС були всі підстави вважати, що в інтересах забезпечення національної безпеки України та охорони громадського порядку, позивачу необхідно заборонити в'їзд в Україну.

З огляду на це, рішення Державної міграційної служби України від 30.06.2015 про забору в'їзду в Україну громадянину Грузії ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, є правомірним, обґрунтованим та скасуванню не підлягає.

Щодо рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 01.07.2015 про подальшу заборону позивачу в'їзду в Україну варто зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150) рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 1) (далі - рішення про примусове повернення) готується у двох примірниках посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону (стосовно іноземців, яких затримано у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) та органу СБУ і затверджується начальником (заступником начальника) відповідного органу або особою, яка виконує його обов'язки, за наявності підстав, зазначених у пункті 1.6 розділу І цієї Інструкції, з подальшим повідомленням щодо рішення про примусове повернення з України іноземця або особи без громадянства (додаток 2) протягом 24 годин прокуророві за територіальністю про підстави прийняття такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 01.07.2015, підготовленого головним спеціалістом Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві та затвердженого начальником Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві (а.с. 71-72) позивача примусово повернуто за межі території України та зобов'язано покинути територію України терміном до 05.07.2015.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону № 3773-VI рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Аналогічну норму містить абз. 4 п. 2.1 Інструкції № 353/271/150.

Таким чином, законодавець наділив особу, яка прийняла рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства повноваженнями на власний розсуд приймати рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Таким чином, чинність рішення про примусове повернення позивача є преюдиційним відносно рішення про подальшу заборону в'їзду.

З огляду на це, рішення Дніпровського РВ ГУ ДМС України в м. Києві від 01.07.2015 в Україну є правомірним, а тому скасуванню не підлягає.

Щодо листа Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 25.11.2015 №7/12-277, в якому серед іншого повідомлено, що 24.11.2015 факт використання позивачем підроблених документів, наданих при отриманні посвідки на тимчасове проживання в Україні до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009266 за ч. 4 ст. 358 КК України», листа Департаменту карного розшуку Національної поліції від 27.11.2015№106/4182 та витягу з кримінального провадження, внесеного 24.11.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0009266 за фактом використання підроблених документів з боку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті оскаржуваних рішень, вказаних листів, дійсно, ще не існувало. Разом з цим, інформація, яку вони містять, лише підтверджує обґрунтованість і без того правомірних рішень, що оскаржуються.

Заперечення позивачем листа Чернігівського національного технічного університету вих. Від 06.04.2015 №103/08-1050 з приводу того, що довідка про працевлаштування позивача у вказаному закладі не видавалась; листа Консульського відділку посольства Грузії в Україні вих. від 25.03.2015 №60/10423, що довідка №6/12396 позивачу не видавалась; рішення Управління ДМС України в Чернігівській області про скасування позивачу посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1; листа ДМС України про скасування 15.06.2015 ГУ ДМС України в Харківській області рішення про продовження строку дії посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1; рішення Дніпровського PB ГУ ДМС України від 01.07.2015 про примусове повернення за межі України позивача, колегія суддів оцінює критично, оскільки саме з наведених документів можна зробити висновок про суспільну небезпеку позивача, яка слугувала підставою для прийняття оскаржуваних рішень.

Вживання відповідачами в оскаржуваних рішеннях щодо позивача терміну «злодій у законі», який у законодавстві України відсутній, не спростовує висновку відповідачів про те, що перебування позивача на території України створює загрози громадському порядку. Не спростовує цього і відсутність заперечень щодо перебування позивача на території України у Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, Департаменту кримінальної розвідки МВС України, Департаменту громадської безпеки МВС України, Міністерства юстиції України.

Крім того, необґрунтованим є посилання позивача на те, що він жодного разу не притягувався до кримінальної відповідальності, оскільки як вбачається з рішення про примусове повернення позивача з України від 01.07.2015 (а.с. 39-40) його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 24.02.2016.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.