Справа № 826/17618/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2016 року письмове провадження № 826/17618/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Арсірія Р.О., суддів: Кузьменка В.А., Огурцова О.П., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

За позовомОСОБА_1
до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (надалі - відповідач або Мінекономрозвитку України), в якому просив суд:

1. Визнати дії Мінекономрозвитку України, пов'язані з незаконним звільненням позивача з роботи неправомірними.

2. Зобов'язати Мінекономрозвитку України поновити позивача на роботі, сплатити заробітку плату за час вимушеного прогулу.

3. Стягнути з Мінекономрозвитку України моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що звільнення його з займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці внаслідок зміни структури та скорочення посад штатного розпису відповідача є незаконним та необґрунтованим, оскільки фактично істотні умови праці не змінилися, отже він підлягає поновленню на відповідній посаді з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацією моральною шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення.

Представник відповідача проти позову заперечив та просив суд відмовити в його задоволенні, наголошуючи на необґрунтованості заявлених позивачем позовних вимог, оскільки в Мінекономрозвитку України дійсно було проведено скорочення штатної чисельності, у тому числі посади, яку обіймав позивач до звільнення, а також оскільки відповідач не мав можливості запропонувати позивачу іншу посаду відповідно до його кваліфікації.

Відповідно до частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, за спільним клопотанням сторін, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позиції сторін, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно даних трудової книжки позивача (вкладиш НОМЕР_1) він працював в Мінекономіки України на різних посадах з 05.04.2011 року. З 02.12.2014 року обіймав посаду заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Мінекономрозвитку України.

23.03.2015 року позивача було ознайомлено з попередженням про можливе наступне вивільнення, зі змісту якого вбачається, що відповідно до Закону України від 28.12.2014 року № 76 «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» у Мінекономрозвитку України з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів проводяться заходи щодо скорочення чисельності працівників апарату Міністерства. У зв'язку з наведеним, позивача було попереджено про можливе звільнення у зв'язку із скороченням посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, але не раніше, ніж через два місяці з дня попередження.

Наказом Мінекономрозвитку України з особового складу від 22.06.2015 року № 1574-к «Про звільнення ОСОБА_1» позивача було звільнено з посади заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій 30.06.2015 року у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скороченням посад штатного розпису Мінекономрозвитку України, пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо звільнення позивача з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, він звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Дослідивши та надавши оцінку, за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 6 та частини 2 статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, крім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

За приписами пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Як вже зазначалося, до звільнення позивач обіймав посаду заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Мінекономрозвитку України.

22.03.2015 року позивача було попереджено про можливе звільнення у зв'язку із скороченням посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, проте будь-яких посад у структурі Мінекономрозвитку України, одночасно, запропоновано позивач не було.

Судом встановлено, що станом на 05.11.2014 року згідно витягу зі штатного розпису центрального апарату Мінекономрозвитку України, затвердженого 05.11.2014 року, до складу департаменту зовнішньоекономічної діяльності у кількості 4 відділів загальною кількістю працівників 28 одиниць входив відділ державного регулювання зовнішньоекономічних операцій у кількості 5 штатних одиниць (посад), посаду начальника якого обіймав позивач. В той же час, посада начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій у зазначеному департаменті, згідно даних зазначеного витягу зі штатного розпису, не була поєднана з посадою заступника директора департаменту. При цьому, відповідачем не надано суду пояснень, яким чином позивач був призначений на відповідну, фактично, подвійну посаду.

Згідно витягу зі штатного розпису апарату Мінекономрозвитку України станом на 27.02.2015 року, затвердженого 27.02.2015 року, департаменту зовнішньоекономічної діяльності вже не існувало, проте було утворене управління регулювання зовнішньоекономічної діяльності загальною кількістю працівників 21 одиниця, до складу якого увійшло три відділи - відділ нетарифного регулювання, відділ контролю у сфері зовнішньоекономічної діяльності та відділ інструментів регулювання зовнішньоекономічної діяльності. При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази переведення позивача з відповідної посади на іншу посаду у зв'язку з наведеними змінами структури та скорочення посад.

Згідно витягу зі штатного розпису на 2015 рік апарату Мінекономрозвитку України, затвердженого 30.06.2015 року, затвердженого 05.03.2015 року, утворено департамент регулювання зовнішньоекономічної діяльності у кількості 4 відділів загальною кількістю працівників 21 одиниця, до складу якого увійшов відділ державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності у кількості 5 штатних одиниць (посад), у тому числі посади заступника директора департаменту - начальника відділу.

Під час дослідження та надання оцінки наведених вище документів, судом встановлено, що скорочення посад департаменту фактично відбулося за рахунок посади заступника директора департаменту - 1 од. (відокремлена одиниця від відділів у структурі департаменту) та посад відділів нетарифного регулювання (було 7 од. стало 5 од.), відділу контролю у сфері зовнішньоекономічної діяльності (було 7 од. стало 5 од.), відділу інструментів регулювання зовнішньоекономічної діяльності (було 7 од. стало 5 од.). При цьому, по відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій, посаду начальника якого обіймав позивач, відбулась лише зміна назви структурного підрозділу на відділ державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності без скорочення чисельності посад відділу (було 5 од. залишилось 5 од.).

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність дійсного скорочення чисельності та штату структурного підрозділу, посаду начальника якого обіймав позивач до звільнення, отже про створення відповідачем штучної уяви про наведене, відповідно, про відсутність правових підстав для звільнення позивача з займаної посади відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Крім того, відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відмову позивача від пропозицій переведення на іншу роботу, а також надання йому пропозицій щодо іншої роботи, або доказів відсутності можливості такого переведення.

Таким чином, суд вважає вимогу позивача про визнання протиправними дій відповідача, пов'язаних з його звільненням обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи, що судом в результаті судового розгляду встановлено незаконне звільнення позивача з займаної посади наказом Мінекономрозвитку України з особового складу від 22.06.2015 року № 1574-к «Про звільнення ОСОБА_1», для повного захисту прав позивача, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати зазначений наказ відповідача.

Згідно статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи вищевикладене, у зв'язку з допущенням з боку відповідача незаконного звільнення позивача, суд дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на посаді заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Мінекономрозвитку України з 01.07.2015 року та виплати йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року по 17.02.2016 року.

Згідно пункту 32 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі-Порядок) у разі визначення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи дані довідки Мінекономрозвитку України від 02.10.2015 року № 2102-12/795 про заробітну плату позивача за останні два календарні місяці роботи до звільнення, судом розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме: середньоденна заробітна плата складає 513,38 грн., середньомісячне число робочих днів становить 19,5; загальний період вимушеного прогулу - 7 місяців 17 днів, отже сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 78 803,83 грн.

В той же час, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 50 000,00 грн., виходячи з наступного.

Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого

самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Статтею 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

В той же час, позивачем не доведено причинного зв'язку між його звільненням та виникненням у нього будь-яких фізичних та/або душевних страждань.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 2, 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В свою чергу, відповідачем не виконано обов'язку щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приймаючий до уваги викладене в сукупності, керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати дії Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, пов'язані з незаконним звільненням ОСОБА_1 з роботи неправомірними.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з особового складу від 22.06.2015 року № 1574-к «Про звільнення ОСОБА_1».

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 01.07.2015 року.

5. Стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2015 року по 17.02.2016 року в розмірі 78 803,83 грн.

6. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

7. Постанова суду підлягає негайному виконанню у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту зовнішньоекономічної діяльності - начальника відділу державного регулювання зовнішньоекономічних операцій Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з 01.07.2015 року та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 10 010,90 грн.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов