Справа № 820/11678/15
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

15 лютого 2016 р. №820/11678/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

при секретарі судового засідання - Корнієнка А.Д.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачів - Сафронової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Харківського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п. "Г" - капітана міліції ОСОБА_1, яка перебувала у розпорядженні ГУ;

- поновити капітана міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді з якої її звільнили з 06 листопада 2015 року - слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 щодо її звільнення;

- стягнути солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та з Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.;

- звернути до негайного виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді, з якої вона була звільнена.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України відповідно до наказу НУВС за № 171 о/с від 02.08.2004 року. З 2004 року проходила службу в органах внутрішніх справ і обіймала різні посади. До лютого 2015 року позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною. В лютому та серпні 2015 року позивач продовжила відпустку по догляду за дитиною ще на півроку за медичним висновком. 06.11.2015 року позивач звернувся до відділу кадрів з питанням подальшого проходження служби в ОВС та отримала витяг з наказу про звільнення, трудову книжку, обхідний лист та шкільний атестат. Позивач вважає, що в порушення діючого законодавства її звільнили незаконно, без зазначення підстав припинення трудового договору в точній відповідності з формулювання законодавства про працю і без посилання на певну статтю закону. Всупереч нормам частини другої статті 18 Дисциплінарного статуту та статті 40 Кодексу законів про працю України, при таких обставинах, оскаржуваний наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області не може вважатися законним та обґрунтованим, оскільки він порушує зміст та обсяг існуючих прав і свобод позивача, що суперечить вимогам ст. 22 Конституції України.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідачів проти позову заперечував, вказав на обґрунтованість та законність дій відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своїх запереченнях на адміністративний позов зазначив, що згідно п.11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних" положень цього Закону.

На підставі викладеного представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 02.08.2004 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Під час проходження служби, згідно ст. 9 Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України", позивач отримала низку заохочень, про що свідчать записи у трудовій книжці та послужному списку (а.с.14-15, 74-75).

Згідно копії свідоцтва про народження, яка міститься в матеріалах справи (а.с.13) ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народився син - ОСОБА_3. З пояснень позивача вбачається, що до лютого 2015 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною. У зв'язку із тим, що син позивача потребує постійного догляду, в лютому та серпні 2015 року позивач продовжила відпустку по догляду за дитиною ще на півроку. Вказані факти не заперечувався сторонами у справі.

Судом встановлено, що 06.11.2015 року позивачу було вручено витяг із наказу №633 о/с від 06.11.2015 року, відповідно до якого, згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за п.64 "Г" (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (М-143038), слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років (а.с.11, 56).

Суд зазначає, що з огляду на зміст вказаного наказу, відповідачам достеменно було відомо що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею чотирьох років.

Не погоджуючись із наказом №633 о/с від 06.11.2015 року, вважаючи його таким, що порушує права позивача, останній звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про міліцію" від 20 грудня 1992 року № 565-XII, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114.

Частиною 1 статті 5 Закону № 565-ХІІ передбачено, що міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності із законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Відповідно до пункту 10 Положення № 114-1991, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Пунктом 17 Положення № 114-1991 передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Крім того, стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка, яка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї, спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно ч. 7 ст. 9 КАСУ у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію", який набув чинності 07.11.2015 року, не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, то в даному випадку до спірних правовідносин повинно бути застосовані конституційні принципи і загальні засади права.

Враховуючи, що норми КЗпП України передбачають гарантії для даної категорії осіб, то в даному випадку застосовуються дані норми.

Суд зазначає, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця лише з підстав та в порядку визначених законом. За загальними підставами розірвання трудового договору відбувається звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (п. 1 ст. 40 КзпП України).

Зміни в організації виробництва і праці включають ліквідацію, реорганізацію, банкрутство чи перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності чи штату працівників.

Кожного працівника, який підлягає звільненню необхідно під розписку, не пізніше ніж за 2 місяці до дати звільнення, повідомити про майбутнє звільнення та одночасно з попередженням про звільнення пропонує працівникові іншу роботу.

Повинна бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише за відсутності такої роботи - інша робота, це питання має вирішувати роботодавець відповідно до загальних положень про комплектування кадрів і просування по службі.

Однак, відповідачами не було попереджено ОСОБА_1 у законодавчо встановлений 2-місячний термін про майбутнє звільнення, відповідно до положень ст. 49-2 КЗпП України, та не запропоновано іншу посаду.

Також, згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Частиною шостою статті 179 КЗпП України передбачено, що у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов'язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Таким чином, Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області були порушені права позивача, в частині звільнення зі служби органів внутрішніх справ всупереч вимогам частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, якою встановлена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей до трьох років (до шести років), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Окрім цього, суд зауважує, що припинення трудового договору оформлюється виданням наказу (розпорядження) роботодавця, у якому вказується підстава припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і робиться посилання на певну статтю закону. Також, відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, записи в трудовій книжці при звільненні повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону та із зазначенням причини звільнення.

Судом встановлено, що в наказі № 633 о/с від 06.11.2015 року, в порушення наведених правових норм, не вказана підстава припинення трудового договору в точній відповідності з формулюванням законодавства про працю і незроблене посилання на певну статтю закону. В трудовій книжці не вказана формулювання чинного законодавства і не вказана відповідна стаття, пункт закону та не зазначена причина звільнення.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області порушило права та охоронювані законом інтереси позивача, у зв'язку із чим наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 п. "Г" - капітана міліції ОСОБА_1, є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню позовну вимогу про поновлення капітана міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді з якої її звільнили, в цій частині, відповідно до вимог ст. 256 ч. 1 п. 3 КАСУ постанова суду підлягає негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області внести виправлення до трудової книжки ОСОБА_1 щодо її звільнення, суд зазначає наступне.

Постановою КМУ України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" передбачено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, внесення виправлень до трудової книжки відносить до виключної компетенції керівника підприємства, установи, організації, з огляду на що вказана вимога є передчасною та такою що не підлягає задоволенню.

Відносно позовної вимоги про стягнення солідарно з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області та з Харківського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., суд зазначає наступне.

Положеннями ст.56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995р. №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував посиланням на високу кваліфікацію і продуктивність праці протягом тривалого часу; утриманням малолітнього сина, який має проблеми зі здоров'ям; тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусилля, вжиті для відновлення трудових прав; характер порушення прав позивача.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди, моральних або фізичних страждань внаслідок протиправної поведінки відповідача, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в частині позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд - П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Харківського міського управління Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 633 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України в запас Збройних сил за п. 64 "Г" (через скорочення штатів).

Поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді слідчого слідчого відділення розслідування злочинів лінії карного розшуку СВ Червонозаводського РВ ХМУ ГУ з 06 листопада 2015 року.

Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 допустити до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.02.2016 року.

Суддя Полях Н.А.