Справа № П/811/3113/15
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2016 рокусправа № П/811/3113/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Іванова С.М.

суддів: Чабаненко С.В. Шлай А.В.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного банку України на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат не виплачених при звільненні працівника та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Національного банку України (далі - відповідач) в якому просив:

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 30 920,00 грн. невиплаченої заробітної плати та інших виплат, не виплачених при звільнені за п. 1 ст. 40 КЗпП;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.;

- стягнути з відповідача на користь держави усі судові витрати, пов'язані з судовим розглядом справи.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 17 038,12 грн.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3 728,16грн.

Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Адміністративний позов обгрунтовано протиправністю дій відповідача щодо не виплати позивачу заробітної плати за час простою та вихідної допомоги не в повному обсязі і відповідно відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з прийнятим у справі судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга обгрунтована правомірністю дій відповідача, який діяв у відповідності до постанови правління Національного банку України від 20.11.2014 року № 736. Крім того в апеляційній скарзі зазначається про безпідставність стягненя з відповідача на користь позивача вихідної допомоги при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку та не доведеність з боку позивача, заподіяння останньому моральних страждань.

Позивач та його представник в судовому засіданні вважали, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у

повному обсязі, просив останню задовольнити на підставах, що в ній зазначені та скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 14.07.2004 року, згідно наказу № 191-к Управління НБУ в Луганській області, ОСОБА_1 перебував на посаді інкасатора відділу

перевезення цінностей та організації інкасації, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.11).

В зв'язку з проведенням Антитерористичної операції в Луганській області, позивач залишив місце проживання в м.Луганськ. 28.08.2014 року позивач зареєструвався як переселенець з зони АТО за адресою - АДРЕСА_1(а.с.12).

Постановою правління НБУ від 20.11.2014 року №736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь НБУ в Донецькій та Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності" та наказом Управління від 26.11.2014 року №234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління" було скорочено чисельність працівників Управлінні НБУ в Луганській області на 242 одиниці.

Відповідно до попередження від 25.12.2014 р., позивача повідомлено про скорочення посади, яку він обіймає з 26.02.2015 р. (а.с.15).

Відповідно до наказу НБУ від 04.03.2015 року №1405-к ОСОБА_1, звільнено з посади інкасатора відділу перевезення цінностей та організації інкасації Управління НБУ в Луганській області з 05.03.2015 року, в зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Пунктом 2 зазначеного наказу визначено здійснення ОСОБА_1 виплат: компенсацію за 21 календарний день невикористаної відпустки: щорічної за робочий рік 14.07.2014-05.03.2015 - 12 календарних днів та додаткової відпустки за стаж державної служби 12 років (2015рік) - 9 календарних днів; вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) (а.с.26).

Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 05.03.2015 року за вих. №91-05-46/455 за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 20915,25 грн. При цьому середньоденна заробітна плата становить 115,55 грн. (а.с.27).

З грудня 2014 року по 05.03.2015 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалась та не виплачувалась.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду, виходить з наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до статті 1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про оплату праці" для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з аналізу даної норми права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно довідки від 05.03.2015 р. за вих. № 91-05-46/455 про середню заробітну плату з вересня по грудень 2014 року та з січня по лютий 2015 року ОСОБА_1 нарахування заробітної плати позивачу за вересень 2014 року складає 7764,99 грн., за жовтень 2014 року - 6964,86 грн., за листопад 2014 року - 6185,40 грн., за грудень 2014 року -0,00 грн.. за січень 2015 р. - 0,00 грн., лютий 2015р. - 0,00 грн. (а.с.27).

Встановлено, що позивач не заперечував факт проведення з ним остаточного розрахунку, при цьому зазначаючи не згоду з не нарахуванням заробітної плати за період з грудня 2014 року та січень-лютий березень 2015року.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, у зв'язку з не припиненням трудових відносин з НБУ, відповідач зобов'язаний був нараховувати позивачу заробітну плату.

При цьому, встановлено, що відповідачем прийнято рішення, згідно Постанови правління НБУ від 20.11.2014 року № 736 щодо зупинення з 01.12.2014 року виконання частини функцій управління НБУ в Луганській області та, відповідно, припинення оплати праці працівникам, які не залучені до виконання функцій Управління.

Позивачем факт не залучення до виконання функцій управління НБУ в Луганській області не спростовано.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

В ст. 98 КЗпП зафіксовано, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України "Про оплату праці" (надалі - Закон №108/95).

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Суд першої інстанції вірно вважав, що простій у роботі позивача відбувся не з його вини, тому позивачу підлягає до оплати середній заробіток.

Відповідно до довідки про роботу від 02.02.2015р. за №17-027/204, судом встановлено, що станом на 05.03.2015 року ОСОБА_1 працював в Управлінні (а.с.24).

Тоді як відповідно до довідки про середній заробіток від 05.03.2015 року №91-05-46/455, заробітна плата за грудень 2014 року, січень - лютий 2015 року (до фактичної дати звільнення позивача - 05.03.2015р.) нарахування заробітної плати є "0,00 грн.", що є порушенням з боку відповідача зазначених приписів КЗпП України.

Посилання ж відповідача, викладені в апеляційній скарзі щодо правомірності своїх дій на Постанову правління НБУ від 20.11.2014 року № 736 якою були встановлені певні обмеженя щодо не випалти заробітної плати, колегією суддів апеляційного суду не приймається до уваги, тому як остання не є актом нормативно-правового характеру та її зміст суперечить Конституції України та вказаним вище нормам КЗпП України.

Не приймається до уваги колегією суддів і рішення окружного адміністративного суду м. Києва та Київського апеляційного адміністративного суду, надані представником відповідача, тому як висновки, що викладені в останніх, не є висновками в розуміні абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України.

Також слід зазначити, що згідно роз'яснень викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зі змінами - у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

В даному випадку, відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем під час його звільнення 05.03.2015 року.

21 квітня 2015 року Верховна Рада України прийняла Постанову "Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків" № 337-VIII.

Місто Луганськ включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який затверджено Розпорядження Кабінету міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р.

Відповідно до абзацу другого п.2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 595 встановлено, що казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Наведене вказує на те, що у зв'язку із загальновідомими обставинами, які спричинили прийняття Указу Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014, Верховна Рада України прийняла Закон України від 13 січня 2015 року №85-VIII "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" статтею першою якого встановлено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Таким чином, законодавець встановив, що громадянам, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, а також які тимчасово переселені, до 31 грудня 2015 року має бути погашена заборгованість із виплати заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції.

Відповідно до абз.3 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. „Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно довідки, наданої Управлінням національного банку України у Луганській області від 03.12.2015 року № 91-05-10/1422 сума заробітної плати, яка підлягала нарахуванню з грудня по березень 2014 року становить 17038,12 грн., а нарахування вихідної допомоги було проведено з установленого місячного окладу у розмірі 1290,00 грн. (а.с.151).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати в сумі 17 038,12 грн.

Крім того, згідно з вимогами ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а відповідно колегією суддів апеляційного суду не приймається до уваги доводи відповідача про правомірність виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі місячного окладу.

При розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 взято за основу відомості названої довідки про заробітну плату позивача від 03.12.2015 року № 91-05-10/1422.

Заробітна плата позивача за січень, лютий 2015 року (40 робочих днів) становить 9558,58 грн. (5050,19 + 4508,39). Одноденний заробіток позивача становить 238,96 грн. Середній місячний заробіток становить 5018,16 грн. (238,96х21).

Позивачу виплачено вихідну допомогу виходячи з установленого місячного окладу у розмірі 1290,00 грн. Тому, враховуючи факт часткової виплати позивачу вихідної допомоги, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3 728,16грн. (5018,16-1290,00).

Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що у зв'язку з порушенням трудових прав, позивачу заподіяно моральну шкоду, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, яка підлягає відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом.

Суд першої інстанції вірно вважав, що позовна вимога щодо стягнення з НБУ на користь ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що при визначенні розміру цього відшкодування останній вірно, з урахуванням приписів ст.ст. 23 та 1167 ЦК України, врахував ступінь і характер моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку з не виплатою заробітної плати з грудня 2014 року по березень 2015 року, відсутністю іншого джерела для існування, маючи на утриманні дружину та 2х малолітніх дітей, не можливістю працевлаштуватися та отримати відповідну допомогу для переселенців у зв'язку з перебуванням на посаді в управлінні банку та стягнув на користь останнього 15 000 грн. моральної шкоди, а тому доводи викладені в апеляційній скарзі щодо недоведеності заподіяння моральної шкоди позивачу не можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 195, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Національного банку України - залишити без задоволення.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат не виплачених при звільненні працівника та відшкодування моральної шкоди - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів відповідно до ст. 212 та ч. 5 ст. 254 КАС України.

Головуючий: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: А.В. Шлай