Справа № 815/6476/15
Суддя: Стеценко О. О.
Дата ухвалення: 2016-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6476/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стеценко О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправною відмову у наданні відпустки та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач, або ОСОБА_1.) з адміністративним позовом до Військової прокуратури Південного регіону України (далі - Відповідач) про визнання протиправною відмову військової прокуратури Південного регіону України щодо надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи, зобов'язання військової прокуратури Південного регіону України видати наказ про надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

Свої вимоги Позивач обґрунтував наступними доводами.

Так, Позивач зазначив, він з 1999 року працював в органах прокуратури України. 07.09.2014 року наказом військового прокурора Південного регіону України № 31 Позивача було призначено на посаду старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України. Наказом військового прокурора Південного регіону України № 793к від 12.10.2015 року Позивачу надана додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів з 12.10.2015 року по 25.10.2015 року. Позивач є інвалідом II групи, у зв'язку з чим 21.10.2015 року надіслав до військового прокурора Південного регіону України заяву про надання обов'язкової відпустки без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, строком 60 календарних днів з 26.10.2015 року на підставі п. 7 ст. 25 Закону України «Про відпустки».

За результатом розгляду поданої заяви, 30.10.2015 року за вихідним №6128 вих15 військовою прокуратурою Південного регіону України надано відповідь про те, що надати відпустку з дати зазначеною у заяві не є можливим у зв'язку з великим обсягом роботи, пов'язаним зі зростанням злочинності, а також введення в дію в Україні особливого періоду та проведенням антитерористичної операції. Зазначену відмову у наданні відпустки Позивач вважає протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

В судовому засіданні, призначеному на 16.02.016 року, Позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Одночасно з цим Позивач звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи в порядку письмового провадження.

В судовому засіданні, призначеному на 16.02.016 року, представник Відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у письмових запереченнях на адміністративний позов, в яких зазначив, що згідно з наказом № З1 від 01.09.2014 року радника юстиції ОСОБА_1 призначено старшим прокурором відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України на умовах строкового трудового договору до призначення на цю посаду військовослужбовця. 15.07.2015 року посада старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України скорочена про, що повідомлено Позивача. Починаючи з 15 травня по 11 жовтня 2015 року Позивач весь час знаходився на лікарняному. З 12 по 25 жовтня 2015 року, відповідно до наказу військового прокурора Південного регіону України № 793к від 12.10.2015 року, Позивач знаходився у додатковій відпустці. Перебуваючи у відпустці, 20.10.2015 року Позивачем було направлено засобами поштового зв'язку на адресу військової прокуратури Південного регіону України заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 60 календарних днів з 26.10.2015. За результатом розгляду поданої заяви, 30.10.2015 року за вихідним № 6128 вих15 керівництво військової прокуратури Південного регіону України повідомило Позивача, що не заперечує його право, передбачене ст. 25 Закону України «Про відпустки». Разом з тим надати зазначену відпустку саме з 26.10.2015 не є можливим у зв'язку зі службовою необхідністю, а саме великим обсягом роботи, пов'язаним, у тому числі, зі зростанням злочинності у воєнній сфері, а також введенням і дією в Україні особливого періоду та проведенням антитерористичної операції. Для погодження дня, з якого буде надана відпустка, а також вирішення питань подальшого працевлаштування, Позивачу запропоновано прибути до військової прокуратури Південного регіону України.

Відповідачем зазначено, що відповідно до п. 7 ст. 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку: інвалідам І та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно. Проте із вказаної норми не вбачається, що зазначена відпустка повинна надаватися саме з тієї дати, з якої визначено працівником. З 26 жовтня по 2 листопада 2015 року Позивач не прибував на робоче місце, у зв'язку з чим призначено службове розслідування. Наказом військового прокурора Південного регіону України № 822к від 28.10.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного державного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України з 02.11.2015. З урахуванням викладеного Відповідач вважає, що відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

В судовому засіданні представник Відповідача також звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Враховуючи звернення Позивача та представника Відповідача з письмовими клопотаннями про розгляд справи в порядку письмового провадження, відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі приписів ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалив про розгляд справи в порядку письмового провадження 22.02.2016 року за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали адміністративної справи, письмові заперечення Відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1, є інвалідом II групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 14).

Відповідно до наказу військового прокурора Південного регіону України № 31 від 01.09.2014 року, Позивач працював на посаді старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України на умовах строкового договору (а.с. 10).

Наказом військового прокурора Південного регіону України № 793к від 12.10.2015 року Позивачу надана додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів з 12.10.2015 року по 25.10.2015 року включно (а.с. 41).

21.10.2015 року Позивач надіслав на адресу військового прокурора Південного регіону України заяву про надання обов'язкової відпустки без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, строком 60 календарних днів з 26.10.2015 року (а.с. 7).

22.10.2015 року зазначена заява отримана Відповідачем (а.с. 9).

За результатом розгляду поданої заяви, 30.10.2015 року за вихідним № 6128 вих15 керівництво військової прокуратури Південного регіону України повідомило Позивача, що не заперечує право Позивача на обов'язкову відпустку без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, передбачене ст. 25 Закону України «Про відпустки», разом з тим, надати зазначену відпустку саме з 26.10.2015 не є можливими у зв'язку з великим обсягом роботи, пов'язаним, у тому числі зі зростанням злочинності у воєнній сфері, а також введенням і дією в Україні особливого періоду Позивачу в 2015 році буде надана відпустка без збереження заробітної плати тривалістю до 60 діб як інваліду II групи буде визначений керівництвом прокуратури, про що буде повідомлено Позивача. Для погодження дня, з якого буде надана відпустка, а також вирішення питання подальшого працевлаштування, Позивачу запропоновано прибути до військової прокуратури Південного регіону України (а.с 8).

Не погоджуючись із відомою Відповідача у наданні обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, Позивач звернувся до суду з даним позовом.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення сторін, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Основний Закон який встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи, є Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі Закон України № 504/96).

Відповідно до ст. 1 Закону України № 504/96 державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 504/96 право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Іноземці та особи без громадянства, які працюють в Україні, мають право на відпустки нарівні з громадянами України.

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Пунктом 5 ст. 4 Закону України № 504/96 встановлено вид відпустки, як відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Так, відповідно до п. 7 ст. 25 Закону України № 504/96 відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку інвалідам I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно.

Надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачені статтею 26 Закону України № 504/96.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» N 875-XII від 21.03.1991 року інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

З системного аналізу вказаних норм, суд приходить до висновку, що надання відпустки без збереження заробітної плати інваліду IІ групи є обов'язковим та не передбачає порядку узгодження. Законодавче визначеними підставами для надання працівнику відпустки на підставі п. 7 ст. 25 Закону України № 504/96 є лише підтверджений факт інвалідності та волевиявлення працівника. При цьому суд зазначає, що право працівника, як інваліда II групи, на відпустку без збереження заробітної плати не може ставитись у залежність від обставин, які на думку роботодавця, можуть обмежувати права особи на таку відпустку.

Судом встановлено, що Позивач, ОСОБА_1, є інвалідом II групи і має право на захист та пільги, встановлені законодавством України.

В своїй заяві від 20.10.2015 року Позивач, реалізуючи надане йому право на відпустку, звернувся до Відповідача із заявою, в якій просив надати відпустку без збереженням заробітної плати, як інваліду II групи, строком 60 календарних днів з 26.10.2015 року.

Відповідач, надаючи відповідь від 30.10.2015 року, фактично відмовив Позивачу у наданні відпустки, посилаючись на необхідність узгодження її дати, при цьому будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості надання відпустки у визначений строк Відповідачем до суду не надано.

При прийнятті рішення суд враховує той факт, що відпустка без збереження заробітної плати, яка певним категоріям працівників надається щорічно, не може бути перенесена на наступний рік. А відтак, надаючи відповідь від 30.10.2015 року, Відповідач, на власний розсуд позбавив Позивача, як інваліда II групи, права на отримання ним обов'язкової відпустки у 2015 році строком до 60 календарних днів.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів суду правомірності вчиненої відмови щодо надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у вказаній частині та, як наслідок, про їх задоволення.

Щодо вимоги Позивача про зобов'язання відповідача вчинити дії, а саме: зобов'язати Відповідача видати наказ про надання Позивачу обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи, суд зазначає наступне.

Наказом військового прокурора Південного регіону України № 822к від 28.10.2015 ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора відділу статистики, ведення Єдиного державного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Південного регіону України з 02.11.2015 року (а.с. 40).

Враховуючи факт звільнення Позивача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для захисту порушеного права Позивача шляхом зобов'язання відповідача видати наказ про надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти позову.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів, суд вважає, що позовні вимоги Позивача є частково обґрунтованими, у зв'язку з чим підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 122, 159-163, 256 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової прокуратури Південного регіону України про визнання протиправною відмову у наданні відпустки та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову військової прокуратури Південного регіону України щодо надання ОСОБА_1 обов'язкової відпустки без збереження заробітної плати строком 60 календарних днів, як інваліду ІІ групи.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Стеценко О.О.