Справа № 802/4099/15-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2016-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/4099/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

23 лютого 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

секретар судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Данильченка Віталія Вікторовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів. Разом з поданим позовом позивачем також було заявлено клопотання про поновлення строку для звернення до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року в задоволенні вищезазначеного клопотання позивача було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким поновити строк для звернення до суду та повернути дану справу до суду першої інстанції для розгляду її по суті.

Позивач в судовому засіданні 23 лютого 2016 року апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просив суд апеляційної інстанції задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2, просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно до змісту позовної заяви встановлено, що ОСОБА_2, посилаючись на положення Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, просить стягнути на його користь компенсацію втраченої частини коштів, внаслідок порушення термінів виплати і інфляції - коштів виплачених йому, у порядку виконання рішень Європейського суду з прав людини, в яких він є одним із заявників, а саме:

- остаточне рішення у справі "Віннік та інші проти України" від 07.11.2013 року, на виконання якого платіжним дорученням Міністерства юстиції України №1198 від 16.07.2014 року перераховано на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 360 439,40 грн.;

- остаточне рішення у справі "Малахова та інші проти України" від 12.12.2013 року, на виконання якого платіжним дорученням Державної виконавчої служби України №4246 від 20.08.2014 року перераховано на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 353 220, 23 грн.;

- остаточне рішення у справі "ОСОБА_2 та інші проти України" від 17.07.2014 року, на виконання якого платіжним дорученням Міністерства юстиції України №7330 від 08.10.2014 року перераховано на користь ОСОБА_2 кошти в сумі 12 387,28 грн.

В розрізі наведених обставин позивач вважає, що Міністерство юстиції України, виплативши йому кошти на виконання рішень Європейського суду з прав людини у вищезазначених сумах, проявило протиправну бездіяльність, оскільки разом із вказаними сумами основного боргу було зобов'язане нарахувати і виплатити також компенсацію втраченої частини доходу відповідно до вищезазначеного Порядку.

При цьому спірну суму компенсації, про стягнення якої заявлено позов, позивачем розраховано виходячи із суми 360 439, 40 грн., що була виплачена йому 16.07.2014 року, 353 220, 23 грн., що була виплачена позивачу 20.08.2014 року та суми 12387,28 грн., виплаченої позивачу 08.10.2014 року.

Однак, позивач з тих чи інших причин до суду першої інстанції із позовом про захист своїх порушених прав та інтересів у зв'язку з невиплатою спірної компенсації втраченої частини доходу звернувся лише в грудні 2015 року. Разом з поданою позовною заявою ОСОБА_2 також було заявлено клопотання про поновлення строку для звернення до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року в задоволенні вказаного клопотання позивача було відмовлено у зв'язку з відсутністю підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Одночасно, частиною другою статті 99 КАС України, встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку для звернення до суду 17 грудня 2015 року, про що свідчить відмітка вхідного штемпеля Вінницького окружного адміністративного суду (а.с.1).

Зі змісту поданої заяви ОСОБА_2 зазначено, що про порушення своїх прав та інтересів йому остаточно стало відомо з листа відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 06.05.2015 року №Я-4200-20-1058/16 "Про надання відповіді" (а.с. 21). Однак, суд апеляційної інстанції при дослідженні вказаного доказу апелянта зазначає, що ОСОБА_2 був повідомлений про даний факт значно раніше, що підтверджується листами відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 11.11.2014 року на № Я-14470, Я-15368, Я-14467-2-/16 (а.с. 23) та від 13.02.2015 року на № Я-326-2-1058/16 (а.с. 22).

Колегія суддів звертає увагу також на те, що у листі - відповіді від 11.11.2014 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було повідомлено позивача - ОСОБА_2 про конкретні суми виплачених йому коштів на виконання рішень Європейського суду з прав людини, які в свою чергу не включали в себе суми компенсації втраченої частини доходів.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені дати - є тими днями, коли ОСОБА_2 дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, що на його думку, полягає у не виплаті йому компенсації втраченої частини коштів, внаслідок порушення термінів виплати і інфляції.

В призмі наведених фактичних обставин колегія суддів дійшла до твердження, що позивач вже на момент перерахування коштів, отримання листів-відповідей від 11.11. 2014 року та від 13.02.2015 року не міг не знати про те, що відповідач - Міністерство юстиції України, при здійсненні перерахування належних йому коштів, не нарахував та не виплатив компенсацію втраченої частини коштів, внаслідок порушення термінів виплати і інфляції.

Також необхідно зазначити, що відповідно до змісту довідки начальника відділу організації судового процесу та служби судових розпорядників Вінницького окружного адміністративного суду, сформованої на підставі відомостей бази даних "Діловодство спеціалізованого суду", судом апеляційної встановлено, що у період з 01.07.2014 року по 01.12.2015 року ОСОБА_2 неодноразово звертався до Вінницького окружного адміністративного суду з позовними заявами та заявами про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами, які розглядались у судових засіданнях, в багатьох з яких він брав участь особисто (а.с. 148-153), а саме до Вінницького окружного адміністративного суду позивачем за вищезазначений період було подано більше 15 позовів та заяв про перегляд рішень за нововиявленими обставинами, що у свою чергу свідчать про об'єктивну та реальну можливість звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів не бере до уваги посилання позивача про існування поважних причин пропуску строку звернення до суду, що полягають у перебуванні ним на стаціонарному та санаторно-курортних лікуваннях, на підтвердження чого ним надані в матеріали справи довідки та копії лікарняних листків (а.с. 7-12, 49-57), оскільки вони об'єктивно не підтверджують неможливість подачі апелянтом вказаного позову та не можуть беззаперечно слугувати доказом поважності пропуску строку звернення до суду з цих причин.

Відповідно до положень КАС України поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

При цьому слід зазначити, що за змістом ч.1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, доказування поважності причин пропуску строку для звернення до суду з вищевказаним адміністративним позовом є обов'язком, в даному випадку, апелянта, якщо він наполягає на поновленні цього строку. А суд у відповідності до положень ч.3 ст.86 КАС України має оцінити належність, допустимість та достовірність поданого ним доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції при повному та всебічному дослідженні всіх наявних в матеріалах даної справи доказів дійшла до твердження, що позивачем не доведено та не наведено причин (обставин), які б підтверджували поважності причин пропуску строку для звернення до суду.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про поновлення строку для звернення до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів - необхідно відмовити.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно п.1 ч.1 ст.199 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 22 січня 2016 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 25 лютого 2016 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.