Справа № 344/15216/13а,2а/344/53/14
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2016р. Справа № 876/7400/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

за участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

за участю представників:

апелянта (відповідача у справі): не з’явився

позивача у справі: не з’явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові

апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради

за позовом Приватного підприємства “Автобум”

до Івано-Франківської міської ради

про визнання протиправним та скасування п.29 рішення 37 сесії Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013р., -

ВСТАНОВИВ:

23.09.2013р. позивач: приватне підприємство “Автобум” звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування п.29 рішення 37 сесії Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013р., просив визнати протиправним та скасувати п.29 рішення 37 сесії Івано-Франківської міської ради депутатів 6-го демократичного скликання від 08.08.2013р. №1188-37 “Про відмову у поновленні (продовженні) строку дії договору оренди земельної ділянки з приватним підприємством “Автобум”, яка розташована за адресою: м.Івано-Франківськ, вул.Покутська, поруч будинку №42”.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач у справі: Івано-Франківська міська рада, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з’ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано посиланнями на норми ст.ст.26, 47, 59 Закону України “Про місцеве самоврядвання в Україні” та ст.33 Закону України “Про оренду землі”. Апелянт зазначає, що виходячи з норм законодавства України, оскаржуване рішення Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013р. №1188-37 є законним, обґрунтованим та таким, що не підлягає скасуванню в судовому порядку.

В судове засідання сторони не з’явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому суд вважає можливим розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегією суддів апеляційного суду встановлено наступне:

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 29.09.2004р. між виконкомом Івано-Франківської міської ради та ПП “Автобум” було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0.1791га для будівництва торгового центру за адресою: вул.Покутська, поруч буд.42 в м.Івано-Франківську, строком на 3 роки (а.с.5). Договір зареєстровано 14.10.2004р.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 09.01.2008р. строк дії договору поновлено до 11.10.2010р. (а.с.7-8). Відповідно до інформації, наданої господарським судом Івано-Франківської області від 25.04.2014р., дане рішення набрало законної сили 08.02.2011р. (а.с.72).

В травні 2010р. між орендодавцем та орендарем укладено додаток до договору оренди землі (а.с.6), визнавши таким чином дію договору оренди зі змінами по орендній платі.

В вересні місяці 2010р. та лютому 2011р. позивач звернувся до відповідача з клопотанням про поновлення дії договору оренди, надавши проект договору оренди землі, Акт відновлення та узгодження меж, Акт приймання-передачі землі та розрахунок розміру орендної плати (а.с.29-35).

Пунктом 29 рішення Івано-Франківської міської ради від 08.08.2013р. №1188-37 було відмовлено у поновленні договору, не зазначивши підстав відмови (а.с.9), а попередньо на засіданні виконкому міської ради 28.04.2011р. дане питання при голосуванні не набрало необхідної кількості голосів, також без обґрунтування причин не голосування (а.с.66).

Відповідно до вимог ст.12 Земельного кодексу України (далі – ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема розпорядження землями територіальних громад та надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

В силу положень ст.93 ЗК України, право оренди земельної ділянки – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Відносини, пов’язані з орендою землі, регулюються законом.

Згідно із вимогами ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до вимог ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таке положення узгоджується з вимогами ст.16 Закону України “Про оренду землі” (далі – Закон №161-XIV), згідно з якими укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування – орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

Згідно із вимогами ст.33 Закону №161-XIV, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов’язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Отже, необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки. За відсутності такого рішення зобов’язати цей орган в судовому порядку укласти такий договір або ж його поновити неможливо, оскільки це суперечить вимогам законодавства – відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідач при здійсненні повноважень власника землі є вільним у реалізації права розпоряджатися землею та вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому права користування землею в порядку, встановленому законом, а також узгодженні істотних умов договору, які він вважає необхідними.

Таким чином, реалізація переважного права на оренду земельної ділянки можлива лише за наявності волевиявлення на те сторін, яке з боку уповноваженого органу оформлюється відповідним рішенням.

Крім наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб’єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

У відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.3 КАС, справа адміністративної юрисдикції визначена як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб’єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за КАС є спір, який випливає зі здійснення суб’єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Відповідно до вимог ч.1 ст.17 КАС, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв’язку зі здійсненням суб’єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв’язку з публічним формуванням суб’єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У справі, що розглядається, відповідач, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до ст.5 ЗК України, має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб’єктом земельних відносин. У цьому спорі учасники земельних правовідносин не підпорядковані один одному, а отже, суб’єкт владних повноважень – Міська рада – владних управлінських функцій не здійснює.

Звертаючись до адміністративного суду позивач фактично має намір усунути порушення свого переважного права на продовження договору оренди земельної ділянки, яке, на його думку, порушується, тому його публічно-правова вимога про скасування певного пункту рішення органу місцевого самоврядування є похідною.

При визначенні підсудності справи суд виходить з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач. Позивач подав позов з метою захистити своє право оренди земельної ділянки в межах її фактичного користування, яке, на його думку, порушено п.29 Рішення.

Вказане рішення органу місцевого самоврядування є індивідуальним актом, яким реалізовується волевиявлення територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов’язки, тому не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто підвідомчі господарським судам, який вирішуючи спір про відновлення прав позивача щодо землекористування, зокрема може дати оцінку законності такого рішення органу місцевого самоврядування, якщо його прийняття сприяло порушенню прав позивача.

Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 21.02.2011р. №21-3а11.

Таким чином, правовідносини, що склались між сторонами, є правовідносинами, що пов’язані та витікають з оренди землі, тобто відповідач у спірних правовідносинах не здійснював владних повноважень відносно позивача, оскільки діяв як сторона таких орендних відносин, що своїми діями та Рішенням порушує, як вважає позивач, його право на поновлення договору оренди, відтак, з огляду на приписи ст.12 ГПК України, спір є підвідомчим господарським судам.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішенням Верховного Суду України, зокрема, з постановою від 06.11.2012р. в справі №21-288а12.

Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб’єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із вимогами ч.1 ст.203 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених ст.157 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку відносно того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому апеляційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати із закриттям провадження у справі.

Керуючись вимогами ч.3 ст.160, ст.ст.157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

УХВАЛИВ:

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції.

Касаційна скарга на судові рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга

Повний текст ухвали виготовлено та підписано 17.02.2016р.