Справа № 813/2194/15
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року Справа № 876/6352/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції, третьої особи: ОСОБА_2 про скасування рішення, свідоцтва про право власності на квартиру,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Львівського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру № 18 по улиці Кошиця у місті Львові від 30.12.2014 року, свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру від 30.12.2014 року, ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру від 30.12.2014 року за № 31931321/ЕО 882224/ та № 31931055/ЕЕО 882223.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Із таким судовим рішенням не погодилася ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати постанову та задовольнити позовні вимоги. Апелянт зазначила, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності порушення її прав відповідачем є безпідставними, адже їй належить квартира АДРЕСА_1, і ОСОБА_2 здійснила самовільну реконструкцію квартири № 18, облаштувавши балкон безпосередньо над квартирою позивача. Така реконструкція здійснена третьою особою з порушенням будівельних, санітарних та інших норм. Такі дії третьої особи призвели до виникнення тріщин у стінах квартири позивача. Відповідач, зареєструвавши право власності на квартиру ОСОБА_2, порушив вимоги ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже зареєстрував право власності на нерухоме майно із збільшенням площі на піставі технічного паспорта. Враховуючи викладене, апелянт вважає дії відповідача незаконними.

Третя особа без самостійних вимог ОСОБА_2 подала заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказала, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених у ній висновків.

У судовому засіданні апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме мйно реєстраційної служби Львівського міського управліня юстиції здійснює свої повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з 1 січня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом встановлено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 30 грудня 2014 року було вирішено провести державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 21).

На підставі цього рішення було видано ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Позивач, як власниця суміжної квартири, оскаржує дії реєстратора щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора з таких підстав.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з вимогами частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд звертає увагу на те, що згідно з вищевказаними нормами права особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Враховуючи вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів оскаржуваним рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, у даній адміністративній справі насамперед підлягає встановленню факт порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача (внаслідок вчинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваних рішень).

Аналогічна позиція підтверджується і змістом окремих рішень Конституційного Суду України, зокрема, рішення № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та рішення № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статтей 55, 64, 124 Конституції України. Зі змісту вказаних рішень Конституційного Суду України випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України після встановлення права на оскарження рішення суб'єкта владних повноважень перевіряється законність оскаржуваного рішення.

У даному випадку позивач оспорює рішення відповідача, які є правовими актами індивідуальної дії, зокрема визначають право власності конкретної особи ОСОБА_2 на квартиру. Такі правові акти породжують права та обов'язки тільки тих суб'єктів, яким його адресовано.

Таким чином, відсутність у позивача, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваними рішеннями відповідача не породжує для останнього і права на захист.

Висновок щодо застосування зазначених норм у такий спосіб, викладено у постанові Верховного Суду України від 24.02.2015 року за №21-34а15, а тому враховується судом при вирішенні даного спору, у відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України. При цьому, суд не знайшов підстав для відступлення від зазначеної правової позиції.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 оскаржує рішення про реєстрацію права власності на квартиру, яка належить третій особі не подавши, при цьому, жодних доказів порушення саме оскаржуваним рішенням реєстратора її прав або законних інтересів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушень відповідачем субєктивних прав позивача, а отже і відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції помилково розглянув спір про скасування Свідоцтва про права власності на квартиру та ОСОБА_3 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом. Тому надання юридичної оцінки такого свідоцтва здійснюється в порядку цивільного процесуального законодавства.

Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру також не є рішенням субєкта владних повноважень .

Тому даний спір не є публічно-правовим і не підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ч. 3 ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 травня 2015 року у справі № 813/2194/15 скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Свідоцтва про право власності на квартиру № 18 по улиці Кошиця у місті Львові від 30 грудня 2014 року та Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру № 18 по улиці Кошиця у місті Львові від 30 грудня 2014 року та в цій частині закрити провадження у справі.

В іншій частині постанову залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

ОСОБА_3

Повний текст виготовлено 16 лютого 2016 року.