Справа № 819/91/16
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/91/16

16 лютого 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Порплиці Т.В.,

за участю представника позивача Малого О.В.,

представника відповідача Дмитренко Т.Л.,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" (далі - ПАТ "Фідобанк", Банк, позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції (далі - Другий ВДВС МУЮ, відповідач), у якому просить зобов'язати відповідача зняти арешт з майна, що знаходиться в іпотеці банку, а саме: квартири № 13, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 09.02.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_3.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Відповідно до кредитного договору № 014/1676/9/21689 від 18.08.2008 року, укладеного між відкритим акціонерним товариством "Ерсте Банк" (далі - ВАТ "Ерсте Банк") та ОСОБА_3, останній надано кредит у сумі 50 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 17.08.2015 року зі сплатою 15 відсотків річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором укладено іпотечний договір між ВАТ "Ерсте Банк" та ОСОБА_3 (третьою особою) та ОСОБА_4 від 18.08.2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого та зареєстрованого 16.07.1998 року № 27649 і записаного у реєстрову книгу за № 27481. Інформацію про обтяження було внесено у Державний реєстр іпотек 18.08.2008 року та в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Проте на дане майно станом на 14.05.2015 року накладено арешт державним виконавцем Другого ВДВС МУЮ, про що свідчить відповідний запис про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зареєстрований після реєстрації обтяження ВАТ "Ерсте Банк", правонаступником якого є ПАТ "Фідобанк".

Позивач як іпотекодержатель в силу договору та закону, у зв'язку з порушенням боржником основного зобов'язання та відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про іпотеку" має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмету забезпечення, а існуючий арешт майна позбавляє можливості позивача реалізувати своє право, тому у відповідності до статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" позивач звернувся до суду з вимогами про звільнення майна, яке перебуває в іпотеці банку, з під арешту.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі із мотивів, наведених у позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала та пояснила, що на даний час кредитні кошти банку не повернула. Погашення заборгованість перед ПАТ "Фідобанк" вбачає за можливе за рахунок майна, що перебуває в іпотеці банку. У зв'язку з цим просить задовольнити позовні вимоги та звільнити майно, що перебуває в іпотеці Банку, з під арешту.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечила та пояснила, що державний виконавець діяв в межах, у порядку та в спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження". Арешт майна ОСОБА_3 здійснювався з метою виконання виконавчого документу про стягнення заборгованості на користь іншого стягувача. Разом з тим, відповідач не повідомляв Банк як іпотекодержателя в порядку статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" про накладення арешту на заставне майно з роз'ясненням права на звернення до суду про зняття арешту з майна. Представник відповідача просила у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задовольнити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 18.08.2008 року укладено кредитний договір № 014/1676/9/21689 між ВАТ "Ерсте Банк" та ОСОБА_3 (а. с. 7-9). Відповідно до пунктів 1.1-1.3 кредитного договору Банком надано позичальнику кредит в сумі 50 000,00 доларів США зі строком користування кредитними коштами до 17.08.2015 року, із сплатою 15 відсотків річних.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18.08.2008 року між Банком як іпотекодержателем та іпотекодавцями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (неповнолітньою, яка діяла за згодою батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_5) укладено іпотечний договір (а. с. 10-14). Предметом іпотеки є нерухоме майно - двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації та зареєстрованого 16.07.1998 року № 27649 і записаного у реєстрову книгу за № 27481 (а. с. 18).

Інформацію про обтяження нерухомого майна 18.08.2008 року внесено у Державний реєстр іпотек та в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а. с. 16 - 17).

Також судом встановлено, що станом на 05.02.2016 року за ОСОБА_3 по кредитному договору № 014/1676/9/21689 від 18.08.2008 року рахується заборгованість у загальній сумі 44 315,77 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 147 453,75 грн., та підтверджується довідкою ПАТ "Фідобанк" від 05.02.2016 року (а. с. 31-32). Частина такої заборгованості стягнута у судовому порядку. Так, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17.09.2013 року у справі №607/12744/13-ц частково задоволено позовні вимоги Банку та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/1676/9/21689 від 18.08.2008 року в розмірі 335 093,82 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь ПАТ "Фідокомбанк" - двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 50-51).

Відповідно до статуту ПАТ "Фідобанк", погодженого Національним банком України 07.07.2015 року, ПАТ "Фідобанк" є правонаступником ВАТ "Ерсте Банк" та ПАТ "Фідокомбанк" (а. с. 24-26).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 131622031 від 27.01.2016 року з актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень по параметрах запиту фізична особа ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, на предмет іпотеки за іпотечним договором № 014/1676/9/21689 від 18.08.2008 року, а саме: двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, накладено арешт нерухомого майна на підставі постанови Другого ВДВС МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 47466280 від 14.05.2015 року, арешт накладено на все нерухоме майно, у тому числі і на обтяжену іпотекою квартиру, номер запису про обтяження 9655220 (а. с. 23).

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 14.05.2015 року постановою державного виконавця Другого ВДВС МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 47466280 при примусовому виконанні виконавчого листа № 607/12516/14-ц, виданого 27.02.2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 519 512,50 грн., трьох процентів річних у розмірі 29 121,16 грн. за період 02.09.2012 року по 14.07.2014 року включно та 64 159,79 грн. інфляційних витрат з вересня 2012 року по червень 2014 року, а також 3 654 грн. судового збору, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна в межах суми звернення стягнення 616 447,45 грн. (а. с. 42).

Оскільки арешт накладено на все майно ОСОБА_3, у тому числі те, що є предметом іпотеки, тому, на думку суду, у цьому випадку є порушення прав ПАТ "Фідобанк" як іпотекодержателя, адже позивач має пріоритетне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими особами, а існуючий арешт майна позбавляє можливості позивача реалізувати своє право, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV та Законом України "Про іпотеку" від 05.06.2003 року № 898-IV у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Пунктом 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Пунктом 3 частини другої статтеі 57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до частини першої якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

При цьому, в силу частини восьмої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Водночас, у силу частини третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Положеннями частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відтак, накладення арешту постановою Другого ВДВС МУЮ ВП № 47466280 від 14.05.2015 року є елементом процедури звернення стягнення на майно боржника на користь іншого стягувача - ОСОБА_6, яка не є заставодержателями спірного майна, тому відповідач, накладаючи арешт на нерухоме майно - квартиру № 13, що знаходиться за адресою: місто Тернопіль, вулиця Глиняна, будинок № 1, та належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, повинен керуватися приписами частини третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" та положеннями Закону України "Про іпотеку".

Положеннями частини другої статті 3 Закону України "Про іпотеку" закріплено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Отже, право застави у даному випадку виникає з моменту реєстрації іпотечних договорів.

Як встановлено в ході судового розгляду, право іпотеки на квартиру № 13, що знаходиться за адресою: місто Тернопіль, вулиця Глиняна, будинок № 1, та належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, виникло у ВАТ "Ерсте Банк" з 18.08.2008 року, з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору від 18.08.2008 року та накладення нотаріусом заборони відчуження такого нерухомого майна, зареєстрованої в реєстрі за №7755571, що підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а. с. 17).

Водночас, судове рішення, на виконання якого відкрито виконавче провадження Другим ВДВС МУЮ ВП № 47466280, в рамках якого накладено арешт на квартиру № 13, що знаходиться за адресою: місто Тернопіль, вулиця Глиняна, будинок № 1, та належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, прийнято в часі пізніше державної реєстрації іпотеки (а. с. 50-51), та, як вказано у виконавчому листі, виданому за цим судовим рішенням, останнє набрало законної сили 23.02.2015 року (а. с. 47).

За таких обставин, право застави (іпотеки) банку виникло до винесення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 коштів.

Суд також звертає увагу, що на момент вчинення виконавчих дій щодо арешту спірного нерухомого майна, право іпотеки на це майно на визначених законом підставах та в установленому порядку не припинено, іпотечний договір від 18.08.2008 року є чинним.

Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості ПАТ «Фідобанк», за ОСОБА_3 по кредитному договору № 014/1676/9/21689 від 18.08.2008 року рахується заборгованість у загальній сумі 44 315,77 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 1 147 453,75 грн., а заставна вартість предмету іпотеки - квартири № 13, що знаходиться за адресою: місто Тернопіль, вулиця Глиняна, будинок № 1, відповідно до договору іпотеки від 18.08.2008 року становить 380 724,00 грн. (а. с. 10-14). Відтак, вартість предмета іпотеки не перевищує розмір заборгованості боржника іпотекодержателю.

Аналізуючи норми частини третьої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" суд звертає увагу, що задоволення вимог на заставлене майно, тобто предмет іпотеки, може бути здійснено лише за виконання двох умов: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; вартість предмета застави повинна перевищувати розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Таким чином, умови, встановлені приписами статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" для задоволення вимог стягувача у виконавчому проваджені Другого ВДВС МУЮ ВП № 47466280, який не є заставодержателем на заставлене майно, у даному випадку відсутні.

При цьому, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідач в порядку, визначеному частиною четвертою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" повідомив позивача як іпотекодержателя про накладення арешту на заставне майно та роз'яснював йому право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Крім того, суд зауважує, що статтею 36 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

За змістом частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Наведеним приписам чинного законодавства кореспондують положення розділу 6 договору іпотеки від 14.07.2008 року.

Враховуючи наведене, позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України "Про іпотеку", володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладення відповідачем арешту на нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право Банку на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 11.09.2013 року №К/800/1343/13 та від 04.02.2014 року №К/9991/74324/12.

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до пункту 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" від 20.05.2013 року № 8, публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно. Тобто, у даному випадку вирішення спору щодо звільнення майна з під арешту належить до адміністративної юрисдикції.

Відповідно до статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанови про накладення арешту на майно боржника.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовна вимога, заявлена позивачем, є підставною та підлягає до задоволення повністю шляхом прийняття постанови про зняття арешту з квартири № 13, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, на яку накладено арешт на підставі постанови Другого ВДВС МУЮ ВП № 47466280 від 14.05.2015 року.

Керуючись статтями 11, 86, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Зобов'язати другий відділ державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції зняти арешт з майна, що знаходиться в іпотеці публічного акціонерного товариства "Фідобанк", а саме: квартири № 13, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

В повному обсязі постанова складена 19 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Чепенюк О.В.