Справа № 815/6265/15
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/6265/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем, зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ:

22.10.2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом, та просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 вересня 2015 року № 680-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 Адулгафар біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою позивач подав апеляційну скаргу, у якої вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити .

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України, представником відповідача, подано письмову заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, а тому суд відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Конвенція з прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ч.1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом ,встановленим законом .

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина ОСОБА_6, позивач є уродженцем провінції м. Кабул, місцевість Алавідін, 6 району, за національністю афганець, за віросповіданням іслам (суніт), одружений на громадянці ОСОБА_6 Можган ОСОБА_7 Хассан ІНФОРМАЦІЯ_2, та має четверо неповнолітніх дітей, які знаходяться разом з ним та дружиною на території України.

Країну постійного проживання позивач покинув 16.01.2009 року, офіційно, на підставі національного паспорту та візи до Казахстану м. Алма-Ата. Причину виїзду з ОСОБА_6 позивач називає постійні погрози батьку вбити або викрасти позивача або членів його сім`ї. Погрози надходили від людей, яким батько позивача відмовив у корупційній співпраці.

В Казахстані звернувся в міграційну службу, після чого отримав довідку про звернення за захистом, із якою перебував на території Казахстану два роки. Через два роки позивачу було відмовлено у статусі біженця. Дружина з дітьми приїхала до позивача 01.01.2011 року. Дружина позивача також зверталась за захистом в Казахстані, після чого їй було видано довідку, про те що вона знаходиться на території Казахстану легально, її права виконуються, зазначену довідку забрали через 6 місяців.

19.04.2013 року позивачем прийнято рішення виїхати з Казахстану до ОСОБА_6.

В ОСОБА_6, на адресу батька позивача, стали знов надходити пропозиції до корупційної співпраці та погрози. Батьком було продано землю, для направлення свого старшого сина із родиною до України.

Відповідно до заяви ОСОБА_4 ОСОБА_5 від 10.05.2013 року, позивач виїхав з ОСОБА_6 цілеспрямовано в Україну, нелегально. Разом з родиною, автомобілем, вибув з м. Шерхан Бандар після чого перетнули кордон з Таджикістаном. Далі маршрут слідування позивачу не відомий. В дорозі позивач з сім`єю пробув 14 днів, як перетнув кордон з Україною позивачу невідомо. Надалі він дістався до ПТРБ у м. Одеса.

31.05.2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 680-15 від 18.09.2015 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

15 жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення № 433 від 05.10.2015 року ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМС України обґрунтувало тим, що на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_4 ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС В Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Крім того, судом 1-ої інстанції було встановлено, що під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 стверджував, що його батько працював в службі безпеки ОСОБА_6, а саме в шостому відділі, та займався затриманням представників радикального угрупування Талібан, виїмкою зброї, тощо. Слід зазначити, що будь-яких додаткових пояснень чи доказів стосовно роботи батька до міграційної служби надано не було. Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач зазначив, що їх родина жила за межами бідності і грошей не вистачало навіть на їжу, через що йому довелось працювати з 7-річного віку. На думку відповідача, зазначене свідчить про те, що позивач є вихідцем з простої робітничої родини, а не з сім'ї співробітника спецслужб.

Під час проведення протоколу анкетування від 22.07.2013 року позивач зазначив, що керівники його батька бажали, щоб під час вилучення зброї, батько сховав деяку її частину, і так само чинив з наркотиками. Однак, під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач зазначає, що причиною виїзду з ОСОБА_6 стало те, що його батько відмовився від хабару за закриття однієї справи, а після отримання відмови, на адресу батька стали лунати погрози з боку його начальства.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 зазначив, що особисто отримував погрози з боку керівництва батька, які приходили до нього на роботу. Під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року позивач зазначив, що йому особисто погрожували, однак хто саме йому не відомо.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач стверджував, що його батько на момент його виїзду з ОСОБА_6 збирався вийти на пенсію. Однак під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 зазначив, що на момент його виїзду батько не працював.

Позивач зазначив, що після отримання погроз 16.01.2009 року виїхав до Казахстану, легально на підставі національного паспорту та оформленої візи (протокол анкетування від 22.07.2013 року). На думку відповідача, даний факт підтверджує відсутність будь-яких переслідувань з боку державних органів.

Перебуваючи в Казахстані, Акімі ОСОБА_5 звернувся за наданням захисту (протокол співбесіди від 09.08.2013). Як зазначив позивач, йому було відмовлено у визнанні біженцем та згодом депортовано в ОСОБА_6. Підтверджуючих документів стосовно звернення із заявою про надання притулку до міграційних органів Республіки Казахстан позивачем надано не було.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач стверджував, що нелегально виїхав з ОСОБА_6 до Таджикистану. Подальший маршрут прямування до України позивач назвати не зміг. Однак, під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року, ОСОБА_4 ОСОБА_5 чітко зазначив маршрут прямування в Україну, а саме: ОСОБА_6 - Таджикистан - Киргизстан - Казахстан -Російська Федерація - Україна.

На території ОСОБА_6 залишились проживати близькі родичі позивача, Інформації про будь-які переслідування родини позивача в матеріалах особової справи відсутня.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача, відповідачем не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_6 є власне небажання.

Також, судами 1-ої та апеляційної інстанцій не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання позивача (м.Кабул) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в ОСОБА_6, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною (Назва статті: Ситуація безпеки у м. Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www. ecoi. net/news/188769: Afghanistan/1Ol; generalsecurity-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm ОСОБА_2: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015;Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті)

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад;

За даними Міжнародної організації з міграції (MOM), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в ОСОБА_6, провінція також знаходиться під контролем.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, так як в даному випадку відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через недоведеність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності, а позивач вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року),за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, постановлене рішення суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідає чинному законодавству.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обовязку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні апелянтом фактичних обставин і норм матеріального права.

Згідно з ч.2 ст.200 КАС України (в редакції на момент вчинення процесуальної дії) не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином , апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.197, п.1 ч.1. ст.198, 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі ,та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Кравець О.О.

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.