Справа № 2а-2727/10/2270
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року м. Київ К/9991/10590/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд справи за позовом Хмельницького транспортного прокурора до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Хмельницьктранс» про визнання незаконною відмови у задоволенні протесту, за касаційною скаргою Хмельницького транспортного прокурора на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року, -

встановив:

У квітні 2010 року Хмельницький транспортний прокурор звернувся в суд із позовом, в якому просив: визнати незаконною відмову генерального директора ТОВ «Хмельницьктранс» у задоволенні протесту про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства наказу від 14 липня 2009 року № 94 «Про затвердження тарифів на обов'язкові послуги, що надаються автостанціями пасажирам»; привести даний наказ у відповідність до вимог Конституції та законів України, які передбачають право на безкоштовний проїзд автомобільним транспортом загального користування пільговим категоріям громадян, виклавши його пункт 1 в такій редакції: «Затвердити автостанційний збір за надання обов'язкових послуг пасажирам, окрім пасажирів, які користуються правом пільгового проїзду, в розмірі…».

На обґрунтування своїх вимог Хмельницький транспортний прокурор послався на те, що, встановлюючи розмір тарифу на автостанційні послуги, ТОВ «Хмельницьктранс» не врахувало передбачене законами України право окремих категорій громадян на безоплатний проїзд, що виключає стягнення з останніх такого збору.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Хмельницький транспортний прокурор звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем подано письмове заперечення на зазначену касаційну скаргу, просить таку залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Хмельницьким транспортним прокурором 4 березня 2010 року внесено протест на наказ ТОВ «Хмельницьктранс» від 14 липня 2009 року № 94 «Про затвердження тарифів на обов'язкові послуги, що надаються автостанціями пасажирам» з вимогою привести його у відповідність до Конституції та законів України, що передбачають право на безкоштовний проїзд автомобільним транспортом загального користування пільговим категоріям громадян, звільнивши пасажирів, які користуються правом пільгового проїзду, від сплати автостанційного збору. Даний протест ТОВ «Хмельницьктранс» відхилило.

Листом від 19 березня 2010 року № 697-вих/10 відповідач повідомив Хмельницького транспортного прокурора, що при наданні автостанціями ТОВ «Хмельницьктранс» послуг при придбанні квитка на пільговий проїзд з 19 березня 2010 року не стягується автостанційний збір з окремих категорій громадян відповідно до наказу від 16 березня 2010 року № 33 «Про обслуговування окремих категорій громадян на автостанціях», виданого з нагоди 66-ї річниці з дня визволення Хмельницької області від фашистських загарбників і 65-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що наказ ТОВ «Хмельницьктранс» від 14 липня 2009 року № 94 не суперечить вимогам Конституції та законів України, які передбачають право на безкоштовний проїзд автомобільним транспортом загального користування пільговим категоріям громадян.

Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ, «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ, «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ та деякими іншими законами певним категоріям громадян надано право безоплатного проїзду всіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також автобусами приміських і міжміських маршрутів.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2344-ІІІ) пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Відповідно до частини 2 статті 42 зазначеного Закону договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Документами для пасажира, на підставі яких виконуються регулярні пасажирські перевезення, згідно з частиною 2 статті 39 Закону № 2344-ІІІ є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка).

Порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях визначається Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 року № 1184; далі - Правила) на виконання вимог статті 35 Закону № 2344-ІІІ, які є обов'язковими для виконання організаторами (замовниками) регулярних перевезень та замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Відправлення чи прибуття автобусів приміських, міжміських та міжнародних автобусних маршрутів загального користування відповідно до вимог частини 4 статті 32 Закону № 2344-ІІІ здійснюється тільки з автостанцій, а в разі їх відсутності - із зупинок, передбачених розкладом руху.

У відповідності до частини 1 статті 36 зазначеного Закону автостанції надають пасажирам послуги, пов'язані з їх проїздом автобусними маршрутами загального користування, а автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, - послуги, пов'язані з відправленням та прибуттям автобусів згідно з розкладом руху.

Згідно частини 3 статті 36 Закону № 2344-ІІІ та пункту 116 Правил за надання обов'язкових послуг автостанцій, перелік яких наведено у частині 2 зазначеної статті, з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

У підпунктах 1, 5, 6 пункту 2 Правил наведено визначення термінів «автостанційний збір», «вартість квитка» та «вартість проїзду».

Автостанційний збір - це плата за надання обов'язкових послуг автостанціями, що справляється з осіб, які придбавають квитки на проїзд автобусами приміських, міжміських та міжнародних маршрутів, і включається до вартості квитка.

Вартість квитка - сума, що складається з вартості проїзду автобусом, автостанційного збору, плати за послуги з попереднього продажу квитків (за наявності такої).

Вартість проїзду - сума, за якою автомобільний перевізник, автомобільний самозайнятий перевізник здійснює перевезення, що включає вартість за тарифом, страховий платіж та податок на додану вартість.

Згідно з пунктом 130 Правил особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд.

Пасажир автобуса відповідно до пункту 158 Правил зобов'язаний, крім іншого, мати при собі квиток на проїзд, квитанцію на перевезення багажу, а за наявності права пільги щодо оплати проїзду - посвідчення встановленого зразка або безоплатний квиток (для міжміських перевезень) та займати місце, яке зазначене у квитку.

Аналіз наведених норм Закону № 2344-ІІІ та Правил дає підстави вважати, що договір перевезення пасажирів, які мають право на безоплатний проїзд автобусами приміських і міжміських маршрутів і виявили бажання скористатися таким правом, може бути укладений лише усно при придбанні квитка на пільговий проїзд і вважається укладеним з цього моменту.

Саме такий квиток є документом пасажира, що користується пільгою, на підставі якого виконується перевезення цієї особи автобусом приміського чи міжміського маршруту.

Водночас при користуванні автобусами міських маршрутів такі пасажири квиток на пільговий проїзд не придбавають, а договір перевезення укладається шляхом здійснення конклюдентних дій. У цьому випадку зазначений договір вважається укладеним з моменту посадки осіб, які користуються правом пільгового проїзду, в автобус, а документом, на підставі якого виконується перевезення, є посвідчення особи встановленого зразка.

При цьому вартість проїзду, тобто суму, за якою автомобільний перевізник здійснює перевезення, що включає вартість тарифу, страховий платіж та податок на додану вартість, особи, які мають право на безоплатний проїзд автобусами міських, приміських та міжміських маршрутів, не сплачують відповідно до законів, якими їм ці пільги встановлено.

У разі ж отримання у квитковій касі автостанції квитка на пільговий проїзд автобусом приміського або міжміського сполучення особа має сплатити автостанційний збір, який не входить до вартості проїзду, а є платою за надання автостанціями обов'язкових послуг, пов'язаних з проїздом пасажирів автобусними маршрутами загального користування. Пільг щодо сплати цього збору чинним законодавством не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Хмельницького транспортного прокурора.

Відповідно до частини 3 статті 2201 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року прийняті з додержанням норм права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Керуючись статтями 220, 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив :

Касаційну скаргу Хмельницького транспортного прокурора - залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 серпня 2011 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2011 року у справі за позовом Хмельницького транспортного прокурора до Товариства з обмеженою відповідальністю «Хмельницьктранс» про визнання незаконною відмови у задоволенні протесту - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.