Справа № 0308/14420/12,2а/0308/1283/12
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 р. Справа № 876/5834/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Гудим Л.Я., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Бедрій Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2012р. у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Луцьку до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої сум и пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Управління Пенсійного фонду України в м.Луцьку, звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 розмір надміру виплаченої пенсії, що становить 29397 грн. 14 коп..

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 грудня 2012 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління Пенсійного фонду України в м.Луцьку 29397 гривень 14 коп. надміру виплаченої суми пенсії.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву позивача без розгляду. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявились, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно зі п.4 ч.1 ст. 198, ст. 203 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує та закриває провадження у справі, якщо визнає, що справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є одержувачем соціальної пенсії II групи загального захворювання, призначеної відповідно до ст.93 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 25.04.1996 року по 30.04.2011 року.

При цьому, при проведенні перевірки матеріалів пенсійної справи було встановлено, що даний пенсіонер є зареєстрований як фізична особа-підприємець.

З копії заяви ОСОБА_1 про призначення соціальної пенсії по інвалідності від 25.04.1996 року та про поновлення виплати пенсії від 05.01.2006 року він був зобовязаний повідомити Пенсійний фонд України про всі зміни, які викликають зміну розміру виплачуваної пенсії, а також був поставлений до відома про те, що у разі невиконання цього обовязку і одержанням, в звязку з цим зайвих сум пенсії, повинен відшкодувати в Пенсійний фонд України заподіяну шкоду.

Між тим, 06.06.2006 року було проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 виконавчим комітетом Луцької міської ради Волинської області, що в свою чергу підтверджується довідкою є Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 21.06.2011 року.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, так як вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обовязку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування.

Таким чином, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи та інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом субєкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом субєктів владних повноважень.

Разом з цим позивач не вказав закон, у якому зазначено про можливість звернення субєкта владних повноважень з таким адміністративним позовом до фізичної особи, а перелічені у пунктах 1 - 4 цієї норми випадки, коли особа може бути відповідачем у адміністративній справі за позовом субєкта владних повноважень, до предмета спору у справі, що розглядається, не відносяться.

Частиною 1 статті 50 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів ПФУ чи в судовому порядку.

Водночас за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є обєктами цивільних прав.

Тобто, отримавши пенсію, ОСОБА_1 набув право власності на неї, та йому як власникові цих грошових коштів належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Отже, оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на виплачену управлінням ПФУ пенсію та стягнення її суми з відповідача, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер. Відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, в постанові від 22 вересня 2015 року у справі № 21-2209а11.

Відповідно до статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються судами в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, з огляду на правову позицію Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку, що відносини про стягнення матеріальної шкоди, завданої органу Пенсійного фонду України внаслідок безпідставно виплачених коштів, на підставі вищенаведених норм, за своєю правою природою є цивільно-правовими, а не адміністративними.

Тобто, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на позови органів Пенсійного фонду щодо стягнення суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера, оскільки вказані спори повинні вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Також зазначена правова позиція також неодноразово висловлювалась і Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалі від 21.10.2014 року у справі № К/800/41135/13 та від 10.11.2015 року № К/800/66599/13.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за субєктним складом сторін, змістом заявлених позивачем вимог та предметом спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Відповідно до ст. 203 КАСУ за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її, а провадження по справі закрити.

Керуючись ч. 3 ст. 160 ст.ст. и41, 157, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2012 року - скасувати.

Провадження у справі № 0308/14420/12 (2а-0308/1283/12) за позовом Управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми пенсії - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_2

Повний текст

виготовлено 15.02.2016 року.