Справа № 823/4835/15
Суддя: Безименна Н.В.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/4835/15 Головуючий у 1-й інстанції: Каліновська А.В.
Суддя-доповідач: Безименна Н.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Аліменка В.О. та Кучми А.Ю.,

за участю секретаря Авраменко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю"КРОЛІКОФФ" на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОЛІКОФФ" до Тальнівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальінстю "КРОЛІКОФФ" звернулося в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до Тальнівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тальнівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області від 21 квітня 2015 року № .

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Рішення суду вмотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій між ТОВ КРОЛІКОФФ" та ТОВ «Січ-Заспа».

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просив її скасувати та винести нову постанову, якою позов задовольнити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В судовому засіданні представник позивача не підтримав клопотання про призначення експертизи та виклик свідків.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити, постанову скасувати та постановити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного.

У відповідності до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, якщо встановить невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Тальнівської ОДПІ від 06.03.2015 №84, згідно із пп.. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.1 ст. 79 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755 VІ (далі ПК України) з 11.03.2015 по 24.03.2015 працівником відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Кролікофф» з питань дотримання вимог податкового законодавства при проведенні взаємовідносин із ТОВ «Січ-Заспа», за період з 01.11.2014 по 30.11.2014.

За результатами перевірки складено акт від 31.03.2015 №26/22/36778301 (том 1 а.с. 27-48).

Податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пунктів 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого завищено суму від'ємного значення податку на додану вартість за листопад 2014 року на суму 316 666 грн. 66 коп.

На підставі акту та за результатами перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 21.04.2015 №, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 316 667 грн.(том 1 а.с. 64).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність факту здійснення господарської операції між позивачем та ТОВ «Січ-Заспа».

На думку колегії суддів, Окружний адміністративний суд м. Києва необґрунтовано погодився з таким висновком податкового органу, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а у разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Таким чином платник податків має право включити суму від'ємного значення з податку на додану вартість, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, до складу відповідного бюджетного відшкодування та/або до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду. При цьому залишок суми від'ємного значення попередніх податкових періодів, що залишається непогашеним після бюджетного відшкодування, отриманого у звітному податковому періоді, та підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України до витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств, належить, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139,1 статті 139 встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Із вказаних норм права вбачається, що обов'язковою умовою виникнення права на формування податкового кредиту та витрат, є сплата податку на додану вартість у ціні придбаного або виготовленого товару чи послуг та понесення витрат саме у зв'язку з отриманням товарів, робіт (послуг).

Таким чином, під час здійснення контролю за правомірністю формування платником податку податкового кредиту, підлягає перевірці фактичне придбання товару чи отримання послуги.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (замовник) та ТОВ "Січ-Заспа" (підрядник) було укладено договір будівельного підряду № 060312/1 від 25 червня 2012 року, за умовами якого підрядник зобов'язується на свій ризик та за завданням замовника виконати, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити визначені роботи в обсягах та за ціною, що наводяться в додатках до вказаного договору, які підписуються та скріплюються печатками обох сторін та є невід'ємною частиною цього договору.

Укладеним договором не визначено найменування об'єктів будівництва та їх місце знаходження, основні параметри, склад та обсяги робіт, які підлягають виконанню підрядником та інші важливі показники, що характеризують предмет договору, натомість зазначено, що всі істотні умови договору визначається у додатках до нього.

Додатком №2 до договору будівельного підряду № 060312/1 від 25.06.2012 п. 9.6 цього договору викладено в наступній редакції:

«Сторони домовились, що всі документи підписані Сторонами в продовж дії Договору, вважаються невід'ємною частиною та додатками до даного Договору. Не є виключенням документи без посилань на даний Договір» (том 4 а.с. 171).

Таким чином, додатками до договору будівельного підряду № 060312/1 є у тому числі первинні документи, підписані сторонами на його виконання.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано копії: актів прийому виконаних робіт, підсумкових відомостей ресурсів (том 1 а.с. 92-290, том 2 а.с. 1-161); довідок вартості виконаних будівельних робіт /заробітної плати/ (том 2 а.с. 162-178); податкових накладних, квитанцій, (том 2 а.с. 179 - 231); платіжних доручень, виписок по рахунку (том 2 а.с. 232- 292); актів звіряння взаємних розрахунків (том 2 а.с. 293-294); договірної ціни з поясненнями (том 3 а.с. 17-23); локального кошторису (том 3 а.с. 24-217); підсумкових відомостей ресурсів (том 3 а.с. 218-256, том 4 а.с. 1-159), в яких визначено, у тому числі основні параметри, склад та обсяги робіт, які підлягають виконанню підрядником, термін їх виконання та інші важливі показники, що характеризують предмет договору будівельного підряду № 060312/1 від 25.06.2012.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано додатків до договору будівельного підряду, які б визначали істотні умови цього договору.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не обґрунтовано не прийняв до уваги зазначені вище первинні документи, якими підтверджується реальне здійснення господарської діяльності за вищевказаними договорами між позивачем та його контрагентом та зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язання платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» встановлено що, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

На момент складання податкових накладних ТОВ «Січ-Заспа» було зареєстровано як юридична особа та платник ПДВ у встановленому законом порядку, що не заперечувалось відповідачем.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача не заперечувала факт виконання будівельних робіт за вказаним договором будівельного підряду, але ставила під сумнів факт виконання їх саме ТОВ «Січ-Заспа», вважала, що даний контрагент позивача не міг їх виконати, оскільки не знаходиться за місцем реєстрації, у останнього відсутні ресурси. Однак доказів того, ким саме виконані роботи суду не надала.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб позивача, а також судових рішень щодо визнання правочинів, укладених між Позивачем та вказаним контрагентом, недійсними.

Одним з принципів розгляду податкових спорів, відповідно до ст. 4 Податкового Кодексу України є принцип презумпції добросовісності та рішень платника податків, у зв'язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 9 вересня 2008 року у справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року у справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Отже, Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом.

Рішення Європейського Суду з прав людини згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» мають в Україні значення джерела права. Більше того, частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського Суду з прав людини при вирішенні справ.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем, всупереч ч. 2 ст. 71 КАС України, не надано суду будь-яких доказів, які покладено в основу висновків акту перевірки на підтвердження відсутності факту реальності господарських операцій, вчинених позивачем із вказаним контрагентом, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому є підстави для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нової про задоволення позову.

Керуючись ст. 195, 196, 198, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю"КРОЛІКОФФ" - задовольнити.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю "КРОЛІКОФФ" до Тальнівської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Черкаській області № від 21 квітня 2015 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 08 грудня 2016 року.

Головуючий суддя Н.В. Безименна

Судді В.О. Аліменко

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Безименна Н.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Аліменко В.О.