Справа № 694/118/16-а
Суддя: Кравченко Т. М.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 694/118/16-а
ПОСТАНОВА

іменем України

15.02.2016 року м. Звенигородка

Суддя Звенигородського районного суду Черкаської області в складі ОСОБА_1, розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

27 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України у Звенигородському районі, в якому просить визнати відмову УПФУ у Звенигородському районі у призначенні йому щомісячного довічного утримання, як судді у відставці, протиправною та зобовязати УПФУ у Звенигородському районі призначити, нарахувати та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% грошового утримання працююючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно довідки ТУ ДСА України в Черкаській області № 3618-04-15 від 24.11.2015 року, починаючи з 13.11.2015 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12 листопада 2015 року № 788-VIIІ його звільнено з посади судді (голови) Ватутінського міського суду Черкаської області у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

На підставі вказаної постанови ВР України наказом голови Ватутінського міського суду Черкаської області від 12 листопада 2015 року № 53 його звільнено з займаної посади судді (голови) Ватутінського суду Черкаської області та відділом кадрів суду йому був наданий пакет документів для звернення до УПФУ в Звенигородському районі для призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Стаж роботи судді, який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 31 рік 3 місяців та 12 днів (з них стаж роботи безпосередньо суддею - 30 років 11 місяців та 28 днів). Заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 24804 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою ТУ ДСА України у Черкаській області №3618-04/15 від 24.11.2015 р.

12 січня 2016 року він звернувся до УПФУ у Звенигородському районі Черкаської області із заявою про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», викладеного в новій редакції згідно Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

21 січня 2016 року він отримав відмову УПФУ у Звенигородському районі у призначенні йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідач послався на норми Закону України від 02.03.2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким передбачено певне застереження щодо умов і підстав скасування спеціальних видів пенсій (довічного грошового утримання), зокрема й суддям у відставці, та роз'яснило порядок та терміни оскарження прийнятого рішення.

Вважає, що відмова відповідача у призначенні йому довічного грошового утримання грубо порушує гарантії його матеріального забезпечення та соціального захисту, як судді у відставці.

В наданий судом строк відповідач подав заперечення, в якому просить залишити без розгляду позовні вимоги за період з 13.11.2015 року по 11.01.2016 року та відмовити в задоволенні позову повінстю. Посилається на те, що рішення УПФУ у Звенигородському районі про відмову в ппризначенні довічного грошового утримання судді у відставці було прийняте на підставі пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року, тобто з дотриманням діючого законодавства України.

Матеріали, які наявні у справі є достатніми для всебічного та обєктивного розгляду даної справи, а тому, у відповідності до ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

25.02.1985 року ОСОБА_2 був обраний суддею Звенигородського районного народного суду, а а з 05.02.1993 року обраний головою Ватутінського міського суду.

15.05.2003 року постановою Верховної ОСОБА_3 України обраний безстроково суддею Ватутінського міського суду Черкаської області.

Данні обставини підтверджуються відповідними записами у трудовій книжці (а.с. 26-28).

31.03.2015 року позивач звернувся із заявою про відставку до Вищої ради юстиції України.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12 .11. 2015 року № 788-VIII ОСОБА_2 звільнено з посади судді (голови) Ватутінського міського суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст.126 Конституції України (а.с. 14-17, 21).

Згідно наказу голови Ватутінського міського суду Черкаської області від 12.11.2015 року № 53 на підставі постанови Верховної ОСОБА_3 України від 12.11 2015 року ОСОБА_2 склав повноваження голови та судді Ватутінського міського суду Черкаської області у звязку з виходом у відставку з 12.11.2015 року (а.с. 20).

Відповідно до подання Ватутінського міського суду Черкаської області про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці № 1 від 12.11.2015 року, стаж роботи позивача, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 31 рік 3 місяці 12 днів, заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 24 804 грн.(а.с. 23).

12.01.2016 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до управління Пенсійного фонду України у Звенигородському районі про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Згідно повідомлення УПФУ у Звенигородському районі № 168/03 від 19.01.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді. В якості обґрунтування відмови відповідач послався на п. 5 розділу ІІІ Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 року, згідно якого «у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України».

Суд не може погодитися з обґрунтованістю такого мотивування оскаржуваного рішення з огляду на наступне.

Статтею 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень у тому числі органів державної влади.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституції України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

В п. 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді.

Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вивозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 також зазначено, що довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Це положення узгоджується ч. 3 ст. 22 Конституції України.

Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обовязків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Це підтверджується й міжнародними стандартами у сфері судочинства, зокрема, згідно з п. 54 Рекомендацій СМ/Rec (2010) 12 ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки (Рекомендація № CM/REC(2010)12) "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці."

Зазначений підхід щодо забезпечення незалежності суддів закріплено також у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (4листопада 1950 року), ратифікованій Верховною ОСОБА_3 України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів.

Цей підхід підтверджується і практикою Європейського суду з прав людини.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою /пенсією/, але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Починаючи з 1992 року держава Україна понад 20 років на конституційному та законодавчому рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Частина 3 ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма була прийнята, однак не була практично реалізована, оскільки відповідно до Закону № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказана частина набула нового змісту, згідно з яким:

1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;

2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 ст. 141 Закону України № 213-VIII щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Частиною 1 ст. 126 Основного Закону України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Зазначений конституційний принцип знайшов відображення і в положеннях Закону № 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII.

Так, у пунктах 8, 11 ч. 4 ст. 48 цього Закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі, забезпечується його належним матеріальним і соціальним забезпеченням та правом на відставку.

Крім того, частиною шостою статті вказаної норми права передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 (Рішення N 3-рп/2013), від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

З урахуванням викладеного суд вважає, що первинна редакція закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII у частині забезпечення гарантій незалежності суддів відповідала положенням Конституції України.

Між тим, положеннями ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 213-VIII, якими установлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, а також прикінцевими положеннями Закону суттєво порушуються конституційні гарантії суддів, в тому числі і гарантії позивачки. Вказані положення суперечать конституційним нормам , а саме: ст.ст. 8, 21, 22 Конституції України.

Крім того, Прикінцеві положення Закону носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах і фактично не скасовують норми ст. 141 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Враховуючи вищевикладене, і те, що позивач працював суддею в період дії спеціальних Законів України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, з наступними змінами, та «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, з наступними змінами, які давали йому право на відставку та довічне грошове утримання, з урахуванням стажу роботи суддею і відповідного віку, суд вважає, що він на підставі вказаних законів і п. 9 ст. 126 Конституції України набув право на відставку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивач мав до 01.06.2015 року і втратив його у результаті прийняття п. 5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року №2013-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

В результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII, яким фактично ліквідовано конституційно закріплений інститут відставки судді, судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання (пенсії) після 1 червня 2015 року, перебувають у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року. Вказівка лише на дату звернення до пенсійного фонду з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян (статті 8, 21 Конституції України).

Судді є рівними, адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання. Викладене підтверджує порушення приписами Закону № 213-VIII універсального принципу рівності, закріпленого ст. 21 Конституції України, а також порушення принципів незалежності суддів, передбачених ч. 1, п.п. 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України.

Із змісту розділу IX Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вбачається, що єдиним видом грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, є суддівська винагорода, яка в свою чергу складається із посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд») встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналізуючи наведені положення, суд приходить до висновку про те, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має визначатись виходячи з розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді.

Вирішуючи питання про задоволення чи відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з положень ст. 22 Конституції України, згідно з якими при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає обґрунтованими доводи ОСОБА_2 про те, що він має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI ( в редакції від 12.02.2015 року), а розмір його довічного грошового утримання повинен складати 90% заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру.

Зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Оскільки Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суд при розгляді конкретної справи застосовує Конституцію України, як акт прямої дії, так як рішення суду повинно ґрунтуватися на Конституції , а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, з огляду на положення статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.ст. 8, 19, 22, 126 Конституції України, а також ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року). У звязку з чим, рішення відповідача за № 168/03 від 19 січня 2015 року про відмову у призначенні довічного грошового утримання є таким, що порушує права та інтереси позивача і суперечить Конституції України та Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання відмови управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі у призначенні ОСОБА_2, судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання протиправною та зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області № 3618-04-15 від 24.11.2015 року про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здіснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути сплачений ним судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7,9,11,13,159,160,161,162,163,183-2 КАС України, суддя

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області від 19 січня 2015 року у призначенні довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області на підставі ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» призначити, нарахувати і виплачувати щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_2, у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 13 листопада 2015 року, згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області № 3618-04-15 від 24.11.2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області.

Копію постанови суду не пізніше наступного дня її ухвалення направити сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси чи обовязки.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку на протязі 10 діб з дня отримання копії постанови до Київського апеляційного адміністративного суду через Звенигородський районний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подала до апеляційного суду.

Постанова прийнята у скороченому провадженні, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя Т.М. Кравченко