Справа № 359/11863/15-а
Суддя: Муранова-Лесів І. В.
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/359/360/2015
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року о 16 годині 55 хвилин Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.,

при секретарі - Тоцької К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

17.12.2015 ОСОБА_1 звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом до Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області та після уточнення позовних вимог просить суд: поновити її на посаді головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області з 13.11.2015 року, а також стягнути з Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі 4612 гривень 59 копійок з розрахунку 87 гривень 03 копійки за кожен робочий день(а.с.1-2,19-20,52-53).

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 13 листопада 2015 року по 30 листопада 2015 року перебувала на лікарняному та 30 листопада 2015 року хотіла приступити до роботи в Управлінні Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, де вона працює головним спеціалістом. ОСОБА_2 ж дня позивач дізналася, що її звільнили з роботи 13 листопада 2015 року. На прийомі у нового керівника ОСОБА_3 позивач дізналась, що її звільнили на підставі її заяви, проте такої заяви вона не писала та наміру звільнятись з роботи не має. Позивач також стверджує, що 10 вересня 2015 року, голова комісії з реорганізації Держземагентства у Бориспільському районі Київської області ОСОБА_2 вручив їй попередження про можливе наступне вивільнення у звязку з реорганізацією з посади головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель, в якому їй не було запропоновано посаду, хоч скорочення штату не було. ОСОБА_2 ж дня під тиском її примусили написати заяву на звільнення «за угодою сторін», в якій вона своєю рукою дату не ставила та яку написала, бо боялась втратити роботу через те, що сама виховує дитину. Після цього їй було надано попередження, в якому запропоновано посаду головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області та наказом від 05 листопада 2015 року її прийняли на роботу у нову структуру, і свою заяву про звільнення «за угодою сторін» вона розірвала. Вона звертає увагу, що заходилась на лікарняному, тому пропустила строк звернення з позовом до суду з поважної причини. Позивач вважає своє звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства та просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги та викладені в позовній заяві обставини.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_1 була звільнена з посади головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області за угодою сторін, у відповідності до вимог ст. 36 КЗпП України, а також, що підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області була написана нею ж заява з проханням звільнення за згодою сторін від 10.11.2015 року. Відповідач стверджує, що між ОСОБА_1 та виконуючим обовязки начальника Управління на момент звільнення ОСОБА_2, було досягнуто згоди про звільнення ОСОБА_1 13.11.2015 року, тому позивача було звільнено 13.11.2015 року Наказом № 35-к. Після звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 заявила про те, що не бажає звільнятися за угодою сторін і хоче продовжити трудові відносини з Управлінням, та, побачивши на столі головного спеціаліста з питань кадрової роботи та державної служби ОСОБА_4О свою заяву про звільнення за угодою сторін, її розірвала. За вказаним фактом 13.11.2015 року було складено відповідний акт про розірвання заяви про звільнення за угодою сторін.Відповідач звертає увагу суду, що п.1 ст.36 КЗпП України не вказані причини, які обмежують можливість припинення трудового договору за угодою сторін, тому при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами - наприклад, в останній день щорічної відпустки, а також що анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді сторін трудового договору. Проте вони зазначають, що між сторонами такої домовленості щодо анулювання запису про звільнення досягнуто не було. Відповідач зазначає, що заяву про звільнення за угодою сторін ОСОБА_1 написала ще 10.11.2015 року і в цей же день домовилась з керівництвом про звільнення з посади 13.11.2015. Відповідача стверджує, що ОСОБА_1 поставила у журналі виходу на роботу свій підпис про те, що прибула на роботу 13.11.2015 року о 8 годині 00 хвилин, однак, після відмови їй у анулюванні наказу про звільнення за угодою сторін, намагалася кульковою ручкою замалювати свій підпис, та звертає увагу, що на лікарняному лікуванні ОСОБА_1 перебувала вже після звільнення з займаної посади.

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи та надані суду документи, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 з 09.01.2013 року була призначена на посаду головного спеціаліста відділу землеустрою, моніторингу, охорони, оцінки та ринку земель Управління Дерземагенства у Бориспільському районі Київської області (а.с.76), та після виходу з відпустки по догляду за дитиною з 04 лютого 2013 року працювала на вказаній посаді в Управлінні Держземагенства у Бориспільському районі Київської області (а.с.79), що підтверджується даними її особової справи та оглянутої в судовому засіданні трудової книжки на імя позивача серії АА №584820, яка знаходиться на зберіганні у відповідача.

Позивачу присвоєний 13 ранг державного службовця, про що є дані в особовій справі позивача та зроблений відповідний запис у трудовій книжці позивача (а.с.76, 22).

В звязку з проведеною реорганізацією Держземагенства України та територіальних органів, в тому числі Управління Держземагенства у Бориспільському районі Київської області та створення відповідно Держгеокадастру та його територіальних органів, в тому числі Управління Держгеокадастру в Бориспільському районі Київської області, 10.09.2015 року позивачу було вручено попередження про можливе наступне вивільнення та запропонована посада головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадстру у Бориспільському районі Київської області (а.с.5,75).

В судовому засіданні з наданих позивачем документів та показань свідка ОСОБА_4 встановлено, що 10.09.2015 перед врученням вищезазначеного попередження, працівникам управління, в тому числі позивачу, було вручено попередження про наступне вивільнення іншого змісту, в якому не було запропоновано роботу, а лише розяснено про те, що працівник протягом двох місяців з дня попередження може звільнитися з роботи «за власним бажанням «за угодою сторін» або «за переведенням на інше підприємство, в установу», а також за своїм розсудом звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно» (а.с.4)

Так, свідок ОСОБА_4 підтвердила, що працює на посаді головного спеціаліста з кадрової роботи та державної служби та, що вона помилково вручила вищезазначені попередження про вивільнення з роботи без пропозиції роботи у новоствореному відділі, які були виправлені в той же день, а також підтвердила, що за вказівкою керівника пропонувала працівникам писати заяви про звільнення з роботи за згодою сторін без зазначення дати, і така заява була написана позивачем.

Встановлено, що наказом від 05.11.2015 №27-К позивача було призначено з 06 листопада 2015 року на посаду головного спеціаліста відділу землеустрою, моніторингу, охорони, оцінки та ринку земель Управління Держгеокадстру у Бориспільському районі Київської області (а.с.72).

Згідно з актом про розірвання заяви про звільненні за угодою сторін від 13 листопада 2015 року, складеного працівниками Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області (а.с.59) 13 листопада 2015 року о 11 год. 45 хвилин ОСОБА_2, виконуючим обовязки начальника Управління було підписано заяву про звільнення за угодою сторін позивача, після чого о 13 год. 55 хв. в присутності ОСОБА_4 головного спеціаліста з питань кадрової роботи та державної служби та ОСОБА_5 головного спеціаліста бухгалтера, позивач розірвала підписану заяву про звільнення за угодою сторін, згідно якої був внесений запис до трудової книжки.

Встановлено, що позивачем ОСОБА_1 була написана заява на імя в.о. начальника Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області ОСОБА_2 про звільнення з посади головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель за угодою сторін (а.с.45).

На підставі вказаної заяви відповідачем був виданий наказ від 13.11.2015 року №35-К про звільнення ОСОБА_1 13 листопада 2015 року з посади головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області за угодою сторін, відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с.35,60).

Встановлено, що в той же день 13.11.2015 року позивач, не погоджуючись із своїм звільненням порвала заву, написану від її імені про її звільнення за угодою сторін, що підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які підписали вищезазначений Акт про розірвання заяви про звільнення за угодою сторін від 13.11.2015 (а.с.59).

Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, суд прийшов до переконання, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що заява позивача про звільнення за угодою сторін, копія якої була долучена до матеріалів справи (а.с.45), була написана позивачем саме 10.11.2015 року, а не 10.09.2015 року, в день вручення позивачу попередження про майбутнє вивільнення, про що було зазначено в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 та свідком ОСОБА_4, а також, що на вказаній заяві була рукою позивача зазначена дата її написання - 10.11.2015 року, оскільки відповідний обривок заяви у наданій фотокопії її частин, відсутній.

При цьому суд вважає, що показання свідка ОСОБА_4 щодо того, що на заяві позивача, на підставі якої свідком був підготовлений проект вищезазначеного наказу №35-К від 13.11.2015 року, була зазначена дата її складання -10.11.2015, про що зазначено в тексті наказу, суд вважає неналежними, недопустимим і недостатніми доказами, оскільки це не підтверджено жодним належним письмовим доказом, в той час, як укладання та розірвання договору між фізичною особою та юридичною особою має здійснюватися із отриманням письмової форми договору (ст.208 ЦК України).

Встановлено, що копія наказу про звільнення позивачу в день звільнення вручена не була та згідно з твердженнями позивача була нею отримана лише 30.11.2015 року. Дані твердження позивача належними і допустимими доказами відповідачем не спростовані.

Також встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 13.11.2015 року по 27.11.2015 року перебувала на лікарняному що підтверджується листком непрацездатності, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні (а.с.3)

Даючи оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам та, виходячи із вищезазначених встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулось з порушенням вимог ст.ст.36,38,40 КЗпП України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено звільнення працівника за угодою сторін, при цьому підстави такого звільнення наведені в ст.38 КЗпП України.

Так, згідно з вимогами ч.1,2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Так, в судовому засіданні встановлено, що відсутні докази того, що позивач ставила дату складання заяви про звільнення її за угодою сторін, а також будь-які належні і допустимі письмові докази, що між сторонами була досягнута домовленість щодо звільнення позивача за угодою сторін саме 13 листопада 2015 року, суперечить такій домовленості і сам зміст заяви про звільнення та зазначена в наказі про звільнення дата такої заяви 10.11.2015 року, з яких не вбачається що сторони досягли домовленості про звільнення позивача з 13 листопада 2015 року.

Крім того, на думку суду сам факт, що позивач розірвала заяву про своє звільнення в день видачі відповідачем наказу, свідчать про відсутність домовленості між працівником і уповноваженою особою відповідача про припинення трудового договору саме за згодою сторін.

Враховуючи відсутність домовленості між позивачем та роботодавцем про звільнення з 13.11.2015 року, у відповідача не було підстав видавати наказ про звільнення позивача з займаної посади з 13.11.2015 року, в том числі в день, коли позивач перебувала на лікарняному.

Та обставина, що позивач 13.11.2015 року в період з 11 год.45 хв. по 13 год 55 хв., про що зазначено в Акті про розірвання заяви про звільнення за угодою сторін (а.с.59) знаходилась на роботі, не спростовує той факт, що 13.11.2015 року позивач звернулась за медичною допомогою та їй було відкрито листок непрацездатності (а.с.3).

Щодо наданого відповідачем витягу з журналу виходу на роботу за 13.11.2015 року, в якому закреслений запис, здійснений від імені позивача щодо часу її приходу на роботу (а.с.43-43), суд, даючи оцінку зазначеному доказу, виходить з того, що позивачем обставини її присутності за місцем роти не заперечуються, проте належні та допустимі докази того, що позивач ставила свій підпис про вихід на роботу о 8-00 годині відсутні, оскільки позивач це заперечує, а зі змісту поданого відповідачем витягу це однозначно встановити не вбачається за можливе.

На підставі наведеного, суд прийшов до висновку, що позивач була звільнена за угодою сторін без належних підстав для такого звільнення та з порушенням встановленого законом порядку.

Враховуючи, що копія наказу про звільнення позивач отримала лише 30.11.2013 року, в день виходу на роботу з лікарняного, строк звернення до суду, визначений ст.233 КЗпП України, позивачем не порушений.

Відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч.5 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Оскільки резолютивна частина рішення суду про поновлення на роботі повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у 215-217 ЦПК України, в ній серед іншого має бути зазначено розмір грошових сум чи перелік майна, присуджених стороні.

У відповідності до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, та виходячи із середньоденного заробітку позивача ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед звільненням в розмірі 87,03 грн. (а.с.41) і кількості днів вимушеного прогулу за період з 13.11.2015 по 01.02.2016 включно, що становить 53 робочих дні, середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача становить 4612 гривень 59 копійок (87,03х53=4612,59рн.)

Відповідно до вимог ст.88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати в сумі 1705 гривень 20 копійок з позовних вимог майнового та немайнового характеру за адміністративним позовом (1218+487,20=1705,20грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 11, 69, 71, 86, 99, 158-163,167, 186,256, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу землеустрою, охорони та ринку земель Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області з 13.11.2015 року.

Стягнути з Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, ідентифікаційний код 399959613, на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2015 року до дня поновлення на роботі 4612 гривень 59 копійок (чотири тисячі шістсот дванадцять гривень пятдесят девять копійок) з розрахунку 87 гривень 03 копійки за кожен робочий день.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати в межах у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Управління Держгеокадастру у Бориспільському районі Київської області, ідентифікаційний код 399959613, судовий збір на користь держави в сумі 1705 гривень 20 копійок (одна тисяча сімсот пять гривень двадцять копійок).

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного адміністративного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження і є остаточною, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку.

Суддя І.В. Муранова-Лесів