Справа № 806/3032/15
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Житомир справа № 806/3032/15

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шимоновича Р.М., суддів: Токаревої М.С., Черноліхова С.В.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сергійчук С.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди 50000,00 грн.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБІ), у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо його звільнення;

- визнати протиправним та скасувати наказ ДАБІ №448 ОС від 08.07.2015 про звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника управління ДАБІ у Житомирській області з 08.07.2015;

- стягнути з ДАБІ на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період перебування у відпустці з 22.06.2015 по 07.07.2015, отримав повідомлення від начальника управління персоналу та документообігу ДАБІ, що його звільнено та йому необхідно терміново прибути у м. Київ. Стверджує про те, що після отримання указаного повідомлення у нього стався нервовий зрив. 08.07.2015 під тиском керівництва відповідача змушений був написати заяву на звільнення за угодою сторін. Натомість, позивач не мав наміру звільнятись. Стверджує, що протиправні дії відповідача були для нього сильним психічним ударом, його стан здоров'я значно погіршився, зокрема, став психічно неврівноваженим, глибоко переживає усі події, має порушення сну, почуття невпевненості. З огляду на що, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечила проти позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Наполягала на тому, що доводи позивача про те, що його примусили написати заяву на звільнення є безпідставними, так як останнім власноручно написано заяву на звільнення за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлено, що наказом Держархбудінспекції України № 172 від 19.09.2014 ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області (а.с. 8).

Наказом голови ДАБІ від 08.07.2015 №448 "ОС" ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області 08.07.2015, відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, за угодою сторін (а.с. 7).

Стверджуючи про те, що заява про звільнення написана позивачем під тиском керівництва ДАБІ, останній звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України "Про державну службу", який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

За змістом частини 1 статті 30 Закону України "Про державну службу", крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16 1 цього Закону; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Отже, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 Кодексу законів про працю України).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 N 4, від 26.10.1995 N 18, від 25.05.1998 N 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Згідно пункту 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Як свідчать матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу був факт подання позивачем 08.07.2015 заяви на ім'я голови ДАБІ про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 08.04.2015 (а.с. 24).

Однак, як зазначив під час судового розгляду справи позивач, вказана заява була написана ним за відсутності факту власного внутрішнього волевиявлення та під впливом психологічного тиску.

Відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

З метою з'ясування істини, у судовому засіданні був допитаний свідок - ОСОБА_4 - начальник управління роботи з персоналом та документообігу ДАБІ, яка пояснила, що 08.07.2015 ОСОБА_1 особисто написав заяву на звільнення за згодою сторін. Указана заява була завізована Головою ДАБІ, що свідчить на користь висновку, що і працівник, і роботодавець дійшли взаємної згоди такого звільнення. Також, зазначила, що жодного тиску з її боку на ОСОБА_1 не вчинялось, так як у неї відсутні повноваження приймати рішення про звільнення керівників територіальних управлінь та працівників апарату ДАБІ.

Позивач, долучивши до матеріалів справи роздруківки телефонних дзвінків, стверджував, що ОСОБА_4 погрожувала йому у разі ненаписання зави про звільнення за угодою сторін, звільнити його за ініціативою роботодавця.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що не пам'ятає чи телефонувала позивачу, так як в апараті ДАБІ працює понад 1200 людей.

Доводи позивача про погрози з боку ОСОБА_4 не витримують жодної критики, з огляду на наступне.

Згідно пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 № 294, Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно пункту 11 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, Голова Держархбудінспекції, зокрема:

- очолює Держархбудінспекцію, здійснює керівництво її діяльністю, представляє її у відносинах з іншими органами, підприємствами, установами, організаціями в Україні та за її межами;

- призначає на посаду за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади керівників територіальних органів Держархбудінспекції, призначає на посаду за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України - Міністром регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та звільняє з посади заступників керівників територіальних органів Держархбудінспекції;

- приймає на роботу та звільняє з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників Держархбудінспекції;

- підписує накази Держархбудінспекції.

Із наведеного слідує, що до виключних повноважень саме Голови Держархбудінспекції, а не будь-яких інших посадових осіб Держархбудінспекції, відноситься вирішення питань про призначення на посади та звільнення з посад керівників територіальних органів Держархбудінспекції, заступників керівників територіальних органів, працівників Держархбудінспекції.

Також, під час судового розгляду справи спростовані доводи позивача про те, що саме психологічний тиск керівництва відповідача мав наслідком лікування позивача у Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1.

Матеріалами справи підтверджено, що вперше ОСОБА_1 звернувся до Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 12.06.2015 зі скаргами на безсоння, тривогу, страх за своє життя, знижений апетит.

Із епікризу приймально-терапевтичного відділення Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 12.06.2015 по 22.06.2015, клінічний діагноз - тривожно-депресивний розлад органічного генезу. При цьому, зазначено, що психічний стан погіршився з лютого 2015 року (а.с. 69).

Вдруге позивач звернувся до Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 09.07.2015, одразу після звільнення.

Із епікризу приймально-терапевтичного відділення Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 вбачається, що ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 09.07.2015 по 13.07.2015, клінічний діагноз - тривожно-депресивний розлад органічного генезу. Психічний стан при поступленні: в ясній свідомості, орієнтований правильно, емоційно лабільний (а.с. 68).

Досліджуючи епікризи, суд дійшов висновку про те, що психічний стан позивача погіршився з лютого 2015 року, що виключає наявність причинного зв'язку між лікуванням позивача в Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1 та діями відповідача при звільненні його з посади.

Також, суд не приймає до уваги як доказ переписку позивача з попереднім начальником управління роботи з персоналом та документообігу ДАБІ ОСОБА_5 (а.с. 10-14), оскільки із її змісту не встановлено, що керівництвом ДАБІ уже було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 Указана переписка лише підтверджує, що ОСОБА_5, як начальник управління роботи з персоналом та документообігу ДАБІ, поцікавився про точну дату виходу ОСОБА_1 на роботу та побажав гарного відпочинку.

Не знайшли свого підтвердження доводи позивача, викладені у позовній заяві, що його було звільнено в період тимчасової непрацездатності, а в судовому засіданні наполягав на тому, що 08.07.2015 - був останнім днем його відпустки, з огляду на наступне.

Під час судового розгляду справи з'ясовано, що з 12.06.2015 по 22.06.2015 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в Житомирській обласній психіатричній лікарні № 1, а з 22.06.2015 по 07.07.2015 - у щорічній відпустці.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 11 Закону України "Про відпустки", щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

При цьому, для реалізації гарантованого права продовжити відпустку, працівнику необхідно подати відповідну заяву та листок непрацездатності, оскільки продовження відпустки оформлюється відповідним наказом по підприємству.

Матеріали справи не містять жодних доказів про те, що ОСОБА_1 мав намір продовжити свою відпустку, у зв'язку із перебуванням 22.06.2015 у стані тимчасової непрацездатності.

Не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що заяву про звільнення він написав під тиском.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження тиску та погроз на його адресу, зокрема, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем було подано заяви до правоохоронних органів про тиск з боку посадових осіб ДАБІ та примушування написання заяви про звільнення, а отже, суд приходить до висновку, що твердження позивача, що заяву про звільнення він писав під тиском є необґрунтованим.

Позивач у судовому засіданні не заперечував, що заява про звільнення написана ним власноручно із зазначенням дати звільнення.

Суд зауважує, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, можливе лише при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника. Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 р. № 21-320а13.

В матеріалах справи відсутні докази того, що зі сторони позивача та відповідача висловлювалась ініціативи щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача.

З огляду на викладене, суд вважає, що фактично трудовий договір був припинений у строк, погоджений обома сторонами договору.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у випадку звільнення ОСОБА_1 існувало вільне волевиявлення та домовленість між сторонами трудового договору про звільнення, було визначено строк припинення трудового договору, позивач не заперечував проти свого звільнення з 08.07.2015, інших заяв, зокрема, відмови від раніше поданої ним заяви до відповідача не подавалось.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.07.2015 №448 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1Ф." прийнятий на підставі та в межах повноважень, що передбачені чинним законодавством та про необґрунтованість позовних вимог у цій частині.

З урахуванням встановленої судом правомірності наказу про звільнення позивача, не підлягають задоволенню і решта позовних вимог щодо визнання протиправними дій, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, які є похідними від позовної вимоги про скасування наказу від 08.07.2015 №448 "ОС" "Про звільнення ОСОБА_1Ф.".

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при звільненні позивача.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Р.М.Шимонович

Судді М.С. Токарева,

С.В. Черноліхов

Повний текст постанови виготовлено: 17 лютого 2016 р.