Справа № 826/13182/15
Суддя: Беспалов О.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

18 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Беспалова О. О.

суддів: Земляної Г. В., Карпушової О. В.

за участю секретаря: Дзекан В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (державне підприємство «Укрекоресурси») до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішення та вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

ДП з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП «Укрекоресурси») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.06.2015 р. № Ю-0736; визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 18.06.2015 р. № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою позовні вимоги залишити без задоволення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду - без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, за результатом якої складено акт перевірки від 18 червня 2015 року № 769/26-53-22-02-21/20077743.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем встановлено порушення статей 7 та 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого підприємством занижено фонд оплати праці на суму 48080,45 грн., у зв'язку з чим підприємством не нарахований ЄСВ на фонд оплати праці в розмірі 36,92 % (відповідно до класу професійного ризику) - 17751,30 грн. та не утримано ЄСВ в розмірі 3,6 % з фонду оплати праці застрахованих осіб - 1730,30 грн. на загальну суму 19482, 20 грн.

Позиція відповідача ґрунтується на отриманні працівниками позивача додаткових благ від роботодавця у вигляді придбання авіаційних квитків та оплат працівникам послуг міжнародного роумінгу.

На підставі вищезазначеного висновку контролюючим органом винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 18 червня 2015 року № Ю-0736 на суму 19482,20 грн. та прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 18 червня 2015 року № , яким визначено штраф у розмірі 9741,10 грн.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу України додатковим благом вважається дохід, отриманий платником податку у вигляді, зокрема, суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

Відповідно до підпункту 140.1.7 пункту 140.1 статті 140 Податкового кодексу України витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Організаційно - правові засади сплати єдиного внеску регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон) в редакції, чинній на час виникнення правовідносин.

Згідно пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є, в тому числі, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами; працівники - громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють: на підприємствах, в установах та організаціях, в інших юридичних осіб, зазначених в абзацах другому та восьмому пункту 1 цієї частини.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), 2, 3, 6, 7 і 8 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Як свідчать матеріали справи, встановлене порушення законодавства розкрито відповідачем в додатку 1 до акта перевірки (а. с. 114).

Так порушення, на думку відповідача, мали місце в травні, липні, серпні, вересні та жовтні 2012 року, січні, квітні, травні, червні, липні, вересні та жовтні 2013 року, січні, лютому, березні 2014 року.

У всіх періодах, крім квітня 2013 року, суми коштів, що відповідач вважає доходом, отримано ОСОБА_2 - директором позивача.

В квітні 2013 року дохід отримано ОСОБА_3, однак, також в якості відшкодування придбання авіаквитків ОСОБА_2

У справі, що розглядається, колегія суддів вважає визначальним для правильного вирішення справи доведення відповідачем в порядку ч. 2 ст. 71 КАС України факту використання сум коштів, що фігурують у даній справі, працівниками позивача виключно в особистих інтересах, а не в цілях позивача.

Так в запереченнях на позовну заяву відповідач зазначив про придбання працівниками позивача авіаквитків без виробничої необхідності, тобто, без відповідних наказів по підприємству про відрядження. Також витрати не підтверджено посадочними талонами.

Суд першої інстанції, спростовуючи таке твердження відповідача, описав в мотивувальній частині оскаржуваного рішення авансові звіти № АО-00141 від 26 травня 2012 року, № АО-00344 від 22 грудня 2012 року та № АО-0000116 від 13 квітня 2013 року, перевірив їх оформлення на відповідність діючому законодавству, вказав на наявність в матеріалах справи копій наказів про відрядження та посадочних талонів.

Колегією суддів з матеріалів справи вбачається, що авансовий звіт № АО-00141 від 29.05.2012 р., в якому відображено відшкодування коштів в розмірі 1700,00 грн. за авіаквитки напрямом Київ-Львів-Київ, підтверджується копією квитанції № 11822.664.1 від 29.05.2012 р., електронним авіаквитком від 29.05.2012 р. (а. с. 132), копіями посадкових талонів від 31.05.2012 р. (а. с. 131), копією наказу від 30.05.2012 р. № 30-вд «Про відрядження ОСОБА_2.» (а. с. 130) та копією посвідчення про відрядження № 79 від 29.05.2012 р., в якому стоїть печатка західного територіального управління регіонального розвитку та контролю, що є підрозділом позивача, про прибуття - вибуття працівника позивача (а. с. 133).

До авансового звіту № А0-00344 від 22 жовтня 2012 року, в якому відображено відшкодування коштів в розмірі 4 250,00 грн. за авіаквитки напрямом Київ-Будапешт-Київ, позивачем долучено копію розрахункової квитанції № 003173 (а. с. 135), копію закордонного паспорту з відповідними відмітками (а. с. 137), копію наказу від 24 жовтня 2012 року № 139-вд «Про відрядження ОСОБА_2.», підставою для відрядження в якому зазначено службовий лист начальника Українського санітарного центру Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною від 22.10.2012 р. № 22/10 (а. с. 136).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що зазначені поїздки працівника позивача були пов'язані з виробничою необхідністю.

Крім того, до авансового звіту № А0-0000116 від 13 квітня 2013 року, яким відображено відшкодування коштів в розмірі 3482,00 грн. за авіаквитки напрямом Київ-Лондон-Київ, позивачем додано розрахункову квитанцію № 005472 (а. с. 138), посадкові талони Київ-Лондон від 24 квітня 2013 року та Лондон-Київ від 28 квітня 2013 року (а. с. 139), копію наказу від 23 квітня 2013 року № 67- вд «Про відрядження ОСОБА_2.», копію закордонного паспорта з відповідними відмітками (а. с. 141).

В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції правомірно послався на Інструкцію про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13 березня 1998 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за № 218/2658, зазначивши, що відповідно до її вимог документами, що підтверджують зв'язок відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Аналогічно, колегія суддів вважає, що зв'язок отриманих послуг міжнародного роумінгу з основною діяльністю підприємства також повинен бути встановлений.

Натомість, у відповідності до п. 2.2. Статуту державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2002 р. № 1393, предметом діяльності підприємства є, в тому числі, участь у розробленні та здійсненні комплексу заходів щодо залучення інвестицій, у тому числі іноземних, для розвитку збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини.

Відтак, статутна діяльність позивача передбачає необхідність користуватися послугами міжнародного роумунгу та відряджати працівників за кордон.

Незважаючи на твердження відповідача про отримання коштів підприємства його працівниками в якості додаткового блага, позивач цю обставину категорично заперечує.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З акту перевірки та додатку 1 до нього не вбачається обставин, на підставі яких відповідач здійснив донарахування позивачу соціального внеску.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень з огляду на недоведеність відповідачем їх правомірності.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та апеляційним судом відхиляються.

Згідно статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, при відкритті апеляційного провадження у даній справі відповідачу було відстрочено сплату судового збору.

Відтак, питання підлягає вирішенню у порядку ст. ст. 88, 94 КАС України шляхом стягнення з відповідача 182, 70 грн. *110% = 200, 97 грн. в Державний бюджет України

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (державне підприємство «Укрекоресурси») до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві про визнання протиправними та скасування рішення та вимоги залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління ДФС у місті Києві () за рахунок бюджетних асигнувань в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Печерському районі, , банк отримувача: ГУДКCУ у місті Києві, МФО: 820019, рахунок отримувача: 1007, код класифікації доходів бюджету: 22030101) судовий збір за розгляд апеляційної скарги у розмірі 200 грн. 97 коп. (двісті гривень 97 копійок).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя О. О. Беспалов
Суддя Г. В. Земляна
Суддя О. В. Карпушова

.

Головуючий суддя Беспалов О.О.

Судді: Земляна Г.В.

Карпушова О.В.