Справа № 428/12679/15-ц
Суддя: Олійник В. М.
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2/428/3095/2015
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року м.Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді Олійник В.М.,

при секретарі Гетьманцевій Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради про розірвання трудових відносин, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Сєвєродонецького міського суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради про розірвання трудових відносин. В обґрунтування позову зазначила, що вона з 29.12.2012 року працювала у відповідача на посаді головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансово економічної роботи. У звязку з проведенням АТО у м.Луганську була вимушена виїхати з тимчасово окупованої до м.Сєвєродонецька, Луганської області де і мешкає на теперішній час. Розірвати трудові відносини вона не має можливості, тому просить суд вважати розірваними трудові відносини між нею та ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради з 04.08.2014 року за власним бажанням у звязку зі зміною місця проживання, згідно ст.38 КЗпП України.

Позивач в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, де зазначила, що позовні вимоги підтримує, проти винищення заочного рішення не заперечує.

Відповідач, в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення обяви про виклик до суду на офіційному сайті суду, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі сторін, за наявними у справі матеріалами.

У звязку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі приписів ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюються на всі публічно - правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно п.2 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно п.15 ст.3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

З наданої копії трудової книжки вбачається, що позивач є посадовою особою місцевого самоврядування та 14.12.2012 року їй було присвоєно 13 ранг.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати робітникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як передбачено п.1 ч.1 ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк.

Згідно до п.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

В ст.24-1 КЗпП України вказано, що у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин, соціального захисту населення.

Як встановлено судом, 29.12.2012 року позивача на підставі розпорядження від 28.12.2012 року № 366-А було переведено на рівнозначну посаду головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку та звітності управління фінансово економічної роботи без конкурсного відбору ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради. Вказане слідує з наданої позивачем копії трудової книжки серії АГ № 875146.

Однак, як стверджує позивач, вона, у звязку з проведенням АТО у м.Луганську була вимушена виїхати з тимчасово окупованої до м.Сєвєродонецька, Луганської області де і мешкає на теперішній час, що підтверджується наданою копією довідки від 02.02.2015 року № 919017557 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

За приписами статті 2 вказаного Закону Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Внаслідок того, що місцезнаходження роботодавця зареєстровано в зоні проведення АТО, що підтверджується витягом з ЄДРЮОтФОП станом на 04.12.2015 року, позивач не може розірвати укладений безстроково трудовий договір.

Відповідно до абз.2 ч.4 ст.7 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зареєстрована (взята на облік) внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви).

На виконання розпорядження Указу Президента України від 14.11.2014 №875/2014 про введення в дію рішення РНБО «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», а також КМУ від 07.11.2014 №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження» ДП «Укрпошта» було прийнято рішення про зупинило приймання і доставку поштових відправлень на територіях Донецької та Луганської областей, які не контролюються українською владою, зокрема, до м. Луганська (http://www.kmu.gov.ua/control/publish/article?art_id=247779985) (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257D7E002C3293).

Тобто, позивач не має реальної можливості подати навіть поштовим відправленням заяву про припинення трудових відносин, оскільки такі відправлення на вказану територію не приймаються.

Викладені обставини та відсутність поштового зв'язку позбавили можливості позивача у встановленому законом порядку подати заяву про звільнення з роботи, у зв'язку з вимушеним переселенням і переїздом на нове місце мешкання на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України.

Рівність перед законом конституційних прав і свобод позивача та можливість їх захисту у судовому порядку передбачена нормами статей 24, 55 Конституції України.

Абзацом першим статті 38 Кодексу законів про працю України № 322-VIII від 10.12.1971 встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 8 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ураховуючи, що під час судового розгляду справи встановлено фактичне припинення трудових відносин між позивачем та відповідачем, зважаючи на ту обставину, що заяву про звільнення позивач не має змоги направити відповідачу, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання припиненим трудового договору на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання з 04.08.2014 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради про розірвання трудових відносин задовольнити.

Визнати розірваними трудові відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з питань праці та соціального захисту населення Луганської міської ради на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання з 04.08.2015 року.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. М. Олійник