Справа № 826/23419/15
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Собків Я.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

за участю секретаря: Присяжної Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Апарату Верховної Ради України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просив провести нарахування та виплатити йому компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток та стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічних основних відпусток.

26.11.2015 року позивачем було подано заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, в якій він просив стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток та зобов'язати останнього перерахувати зазначені виплати на картковий рахунок позивача, а саме № НОМЕР_1, відкритий в ПАТ КБ "Приват Банк".

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року позов задоволено повністю.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України позивача на підставі подання народного депутата України ОСОБА_4 та заяви ОСОБА_3, з 01.04.2013 року було зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_4 на час його депутатських повноважень.

Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 04.09.2014 року № 5160 позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Пунктом 2 вказаного Розпорядження визначено відділу бухгалтерського обліку, фінансів, планування та контролю Управління справами Апарату Верховної Ради України провести виплату компенсації за 42,5 календарних дні невикористаної основної відпустки у межах фонду, встановленого народному депутату України ОСОБА_4 для оплати праці помічників-консультантів відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

01.09.2014 року позивач звернувся із заявою до Апарату Верховної ради України щодо проведення виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Листом від 09.09.2014 року № 9-1-15/1135 позивачу було відмовлено у виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки у зв'язку з відсутністю економії фонду оплати праці.

Вказане стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне.

Статус (права, обов'язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, а також правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень, визначаються Законом України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII (із змінами і доповненнями).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», народний депутат України може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим Законом, іншими законами та прийнятим, відповідно до них, Положенням про помічника-консультанта народного депутата України.

Народний депутат України самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обов'язки між ними та особисто здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Згідно абзацу 6 пункту 3 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Відповідно до статті 3.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, персональний підбір кандидатур на посаду помічника-консультанта, організацію їх роботи та розподіл місячного фонду оплати праці здійснює особисто народний депутат України, який несе відповідальність щодо правомірності своїх рішень.

Частиною третьою статті 1.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, передбачено, що помічник-консультант народного депутата України працює за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Згідно положень статей 21-49 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовий договір може бути укладеним, на невизначений строк; на визначений строк, який встановлюється за погодженням сторін; на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін.

Пленум Верховного Суду України в постанові № 9 від 06.11.1992 роз'яснив, що договір вважається укладеним, якщо видано наказ про призначення та фактично допущено працівника до роботи.

Таким чином, строковий трудовий договір це угода, яка визначає взаємні права та обов'язки сторін, основна частина яких регулюється загальним законодавством про працю, інша частина спеціальним або колективним договором, угодою сторін. У трудовому договорі воля працівника відображається у формі його письмової заяви, а воля роботодавця у формі наказу чи розпорядження про зарахування такого працівника на посаду.

Задовольняючи даний позов суд першої інстанції виходив з того, що норми чинного трудового законодавства не встановлюють обмеження у виплаті компенсації за невикористану щорічну основну відпустку по причині відсутності економії фонду оплати праці або за відсутності на це згоди народного депутата України.

Проте колегія суддів знаходить помилковим такий висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 4.1 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України. У межах загального фонду, встановленого йому для оплати праці помічників-консультантів, народний депутат України самостійно: визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах; здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів, що не може бути нижчим за встановлену законом мінімальну заробітну плату; надає помічникам-консультантам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань.

Частиною 5 статті 4.4 Положення про помічника-консультанта народного депутата України встановлено, що помічник-консультант народного депутата України на початку кожного календарного року попередньо погоджує з народним депутатом України дату своєї основної та додаткової відпусток, про що повідомляє Керівника Апарату Верховної Ради України або керівника виконавчого комітету відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до яких він прикріплений за заявою народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування.

Тобто, всі виплати які виникають з трудових правовідносин, в тому числі й матеріальна допомога на оздоровлення та грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної та додаткової відпустки, здійснюються Апаратом Верховної Ради України з загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України, розмір якого щорічно встановлюється Верховною Радою України.

Як було зазначено вище, позивачем до Апарату Верховної ради України подавалася заява про проведення виплати компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 42.5 дні.

Проте відповідачем було відмовлено у виплаті компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки позивача за 42.5 дні з посиланням на відсутність економії фонду оплати праці та наявність подання народного депутата України ОСОБА_4, в якому останній просив не виплачувати компенсацію за невикористану відпустку ОСОБА_3.

В своїх доводах відповідач зауважує на тому, що спірні правовідносини урегульовані нормами Закону України «Про статус народного депутата України» та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, оскільки наявність загального трудового законодавства не виключає можливості застосування до правовідносин, пов'язаних із проходженням громадянами публічної служби, окремих норм спеціального законодавства.

Так, Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа № 21-8а15) зазначив, що трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, виплата грошової компенсації за невикористані дні відпустки передбачена також статтею 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР, якою визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Таким чином, аналіз норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що загальне трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що позивач перебував у трудових відносинах народним депутатом України ОСОБА_4, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для проведення нарахування та виплати ОСОБА_3 компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за час перебування його на посаді помічника-консультанта народного депутата України, оскільки проходження публічної служби помічниками-консультантами народних депутатів України, їх правовий статус, умови діяльності, особливості регулювання трудових відносин та оплата праці, урегульовані саме нормами спеціального законодавства, до яких належать Закон України «Про статус народного депутата України» від 17 листопада 1992 року № 2790-XII та Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95, а відтак всі виплати для даної категорії працівників здійснюються особисто народним депутатом України в межах місячного фонду заробітної плати його помічників-консультантів.

Крім того, згідно частин 1-2 статті 2 Закону України «Про джерела фінансування органів державної влади» від 30 червня 1999 року № 783-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), органи державної влади здійснюють свою діяльність виключно за рахунок бюджетного фінансування в межах, передбачених Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік. Фінансування утворення, реорганізації та ліквідації органів державної влади здійснюється в межах коштів, передбачених на утримання органів державної влади Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік або (у разі недостатності такого фінансування) після внесення відповідних змін до такого Закону.

Кошти на фінансування органу державної влади передбачаються у Державному бюджеті України окремим рядком.

Оскільки Апарат Верховної Ради України є бюджетною організацією, яка утримується за рахунок Державного бюджету України (додаток № 3 до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»), то у відповідності до положень статей 48, 51 Бюджетного кодексу України, Апарат Верховної Ради України, як розпорядник бюджетних коштів, не наділений правом брати на себе фінансові зобов'язання щодо помічників-консультантів народних депутатів України понад межі загального фонду оплати праці, встановленого кожному народному депутату України відповідного скликання, для оплати праці його помічників-консультантів.

За таких обставин, заявлені позивачем вимоги колегія суддів знаходить необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги повністю спростовують висновки суду першої інстанції, а тому вбачаються підстави для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, слід відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Апарату Верховної Ради України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст постанови виготовлено - 12.02.15р.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Петрик І.Й.

Борисюк Л.П.