Справа № 802/4086/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 лютого 2016 р. Справа № 802/4086/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Клименка Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: прокуратури Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до прокуратури Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що наказом прокурора Вінницької області №1464к від 20 жовтня 2015 року його було звільнено з посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області в зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, а наказ №1464к від 20 жовтня 2015 року таким, що підлягає скасуванню, так як винесений відповідачем у порушення вимог ч. 2 ст. 40, ст.. 42, 49-2 КЗпП України, без належного дотримання порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та неврахуванням його переважного права на залишення на роботі.

У судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі з урахуванням заяв, які надійшли на адресу суду за вх. № №1287, 1288 від 25.01.2016 року щодо стягнення з відповідача на користь позивача 50.000 (п'ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

Представник відповідача проти позову заперечував, надавши суду відповідні письмові заперечення вх. №2656 від 12.02.16 року та додаткові заперечення проти позову вх. №2655 від 12.02.16 року, у яких зазначив, що оскаржуваний наказ №1464к від 20.10.2015 року був прийнятий прокуратурою Вінницької області із дотриманням норм чинного трудового законодавства, оскільки звільнення позивача відбулось у зв'язку з ліквідацію відділу інформатизації прокуратури Вінницької області на підставі п.1 наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №38ш. Тому, представник відповідача зауважує те, що відбулися зміни в організації виробництва та праці прокуратури Вінницької області. Тому на його думку, доводи позивача щодо ідентичності ліквідованого відділу інформатизації та новоствореного відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій є безпідставними, в зв'язку з цим , роботодавець не мав можливості запропонувати ОСОБА_1 вакантну посаду чи перевести на іншу роботу.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом прокурора Вінницької області №251к від 31.03.2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області.

Наказом Генерального прокурора України № 38ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області були ліквідовані окремі управління, відділи та посади, а загальну штатну чисельність ліквідованих одиниць - 134 з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Зокрема, згідно п. 1 цього Наказу, з поміж інших, було ліквідовано відділ інформатизації ( а. с. 75 - 84).

Пунктом 2 цього ж Наказу у штатному розписі прокуратури Вінницької області скорочено 104,5 одиниці та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати

Натомість, пунктом 13 Наказу № 38ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області утворено відділ ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно - аналітичної роботи та інформаційних технологій з штатним розписом 6 одиниць: начальник відділу, заступник начальника відділу, прокурор відділу, головний спеціаліст ( 3 одиниці).

На виконання вимог вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України 16.07.2015 року позивача було повідомлено про ліквідацію відділу інформатизації прокуратури Вінницької області, в тому числі й посаду начальника цього відділу яку обіймав позивач (а. с. 85).

Судом встановлено, що відповідно до інформації відділу роботи з кадрами прокуратури області, у період з 15.07.2015 року по 21.10.2015 року вільних вакансій не було, оскільки починаючи з 15.07.2015 року перепризначались працівники ліквідованих управлінь та відділів у новостворені структурні підрозділи прокуратури області. Позивачу не було запропоновано іншу посаду в зв'язку з тим, що вільних вакансій на день його звільнення (20 жовтня 2015 року) в прокуратурі Вінницької області не було ( а. с. 142).

Наказом прокуратури Вінницької області №1464к від 20.10.2015 року, прийнятим на підставі наказу Генеральної прокуратури України № 38ш від 15.07.2015 року, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області в зв'язку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Надаючи оцінку законності наказу прокурора Вінницької області №1464к від 20.10.2015 року та визначаючись щодо інших позовних вимог, суд керується наступними мотивами.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, однією з умов звільнення прокурора з посади згідно п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 49-2 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

На вимогу суду, прокуратурою Вінницької області була надана довідка 11-44вих-16 від 22.01.2016 року відповідно до якої вбачається, що вакансії у новоствореному відділі ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій заповнювались одразу після прийняття до виконання наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №38ш. Як вбачається з довідки, у період з 15.07.2015 року по 21.10.2015 року вільних вакансій не було, оскільки починаючи з 15.07.2015 року перепризначались працівники ліквідованих управлінь та відділів у новостворені структурні підрозділи прокуратури області (а. с. 142).

Тобто, починаючи з 16.07.2015 року вільні посади як в новоствореному відділі ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій так і в інших управліннях та відділах прокуратури Вінницької області існували та поступово заповнювалися, проте будь-яких доказів як б підтверджували неможливість запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем надано суду не було як і не спростовано ту обставину, що останній не мав можливості перевести позивача за його згодою на одну із цих посад.

Вищезазначене дає суду підстави для висновку, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної ним посади - 16.07.2015 року до самого звільнення - 20.10.2015 року, в прокуратурі Вінницької області існували вакантні посади у новостворених структурних підрозділах прокуратури області та проводився добір працівників для їх зайняття, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець - відповідач всупереч ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не реалізував, вимоги статті 42 КЗпП України щодо преважного права на залишення на роботі також не врахував, а тому таке звільнення ОСОБА_1 в жодному разі не можна вважати законним.

Таким чином, виходячи з положень КЗпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

В свою чергу, звільненню позивача слугував наказ прокурора Вінницької області №1464к від 20.10.2015 року винесений на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19).

Заперечуючи проти позову відповідач переконує суд, що реорганізація прокуратури Вінницької області полягала у ліквідації відповідних структурних підрозділів, у тому числі відділ інформатизації прокуратури Вінницької області.

Однак, суд із зазначеними доводами відповідача погодитись не може, оскільки вживані у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України поняття "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників" - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Із матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що прокуратура Вінницької області як юридична особа ні ліквідована ні реорганізована не була, відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

Зміна системи органів прокуратури у зв'язку з набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VІІ "Про прокуратуру", а саме набуття обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права, та про що неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, постанова від 27.05.2014р.).

У свою чергу ліквідація відділу інформатизації прокуратури Вінницької області та створення з аналогічними функціями відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій, не є ліквідацією або реорганізацією прокуратури Вінницької області, а свідчить лише про зміну її внутрішньої (організаційної) структури.

Відтак, на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Із матеріалів справи вбачається, що зміни в організації виробництва і праці відбулось, однак вони не мали жодного відношення до посади яку займав позивач, адже на основі ліквідованого наказом Генеральної прокуратури України №38ш від 15 липня 2015 року відділу інформатизації було утворено відповідним наказом у структурі прокуратури Вінницької області відділ ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій. Структурою відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій який утворено на підставі вищезазначеного наказу передбачено 6 посад: начальник відділу, заступник начальника відділу, прокурор відділу, головний спеціаліст ( 3 одиниці).

Суд зазначає, що внаслідок прийняття Наказу №38ш від 15 липня 2015 року змін зазнала лише назва структурного підрозділу, у якому працював позивач. Слід зазначити, що загальні засади діяльності вказаних структурних підрозділів, їх завдання та функції, основні напрямки діяльності ліквідованого та новоутвореного відділу фактичних змін не зазнав.

Суд проаналізувавши права та обов'язки, а також повноваження попереднього відділу та новоствореного, встановив, що вони є ідентичними. При цьому як встановлено із змісту Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року, необхідність його прийняття, та внесення змін у штатний розпис прокуратури Вінницької області обумовлена набранням чинності нової редакції Закону України "Про прокуратуру".

Тому, виходячи із правової природи змін в організації праці прокуратури Вінницької області (у частині, що стосується позивача), такі зміни не можуть вважатися законною підставою для звільнення позивача, оскільки фактично змінилося лише найменування структурного підрозділу у якому працював позивач відділ інформатизації було перейменовано на відділ ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій, що також підтверджується порівнянням повноважень відділів зазначених в їх Положеннях.

При цьому, як зазначалося, правовий статус таких підрозділів не змінився, крім того у штаті як ліквідованого так і новоутвореного управління існувала аналогічна посада.

Отже, звільнення ОСОБА_1 із посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області на переконання суду, є безпідставним та ґрунтується на помилковому застосуванні норм п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що свідчить про його незаконність, оскільки фактично займана позивачем посада скорочення не зазнала.

Такий висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України (Ухвала від 30.09. 2015 року у справі № К/800/20490/15, від 18.02.2014 року у справі № К/800/40453/13). Зміст висновків суду касаційної інстанції полягає у тому, що у випадку коли ліквідовується один структурний підрозділ юридичної особи публічного права із створенням іншого, на який покладено такі ж функції, і у складі якого є така ж посада яку займала звільнена особа, таке звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вважається безпідставним.

Крім того, з поміж відсутності правових підстав для звільнення позивача, суд вважає, що відповідач звільнивши ОСОБА_1 порушив ще й процедуру звільнення.

Як зазначалося, відповідач при звільненні позивача із займаної посади, як нормативну підставу для звільнення зазначив п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Разом із тим, прокуратурою Вінницької області залишено поза увагою, приписи частини 2 статті 40 КЗпП України якими передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обов'язки).

Водночас суд не погоджується із доводами позивача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм ст. 42 КЗпП України (Переважне право на залишенні на роботі при вивільненні у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці), оскільки згідно норм вказаної статті, коло працівників серед яких визначаються особи, що мають переважне право на залишенні на роботі стосується всіх працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу (п. 60 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ).

Разом із тим, суд критично оцінює доводи відповідача, що у зв'язку із прийняттям Генеральною прокуратурою України Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року (яким ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області окремі управління та відділи і частково змінено їх штат) відбулась реорганізація прокуратури Вінницької області. Доводи сторони відповідача у цій частині спростовуються наступним.

Безспірним є те, що прокуратура Вінницької області () носить статус юридичної особи публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Частинами 1-2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Тому, реорганізація юридичною особи, про що зазначала сторона відповідача, є однією із підстав для припинення юридичної особи, відомості про що, підлягають внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Судом, з метою перевірки вказаних обставин оглянуто витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у якому інформація про реорганізацію юридичної особи - прокуратури Вінницької області відсутня. Отже, доводи відповідача цій частині є необґрунтованими.

В контексті зазначеного вище, суд звертає увагу на те, що ліквідація відділу інформатизації та утворення у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, інформаційно-аналітичної роботи та інформаційних технологій згідно Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року, що свідчить лише про зміну внутрішньої структури юридичної особи, а не її реорганізацію, про що зазначив відповідач.

Отже, позивача було звільнено з посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області. Разом із тим ОСОБА_1 жодної посади в інших структурних підрозділах прокуратури Вінницької області з моменту його попередження про наступне звільнення запропоновано не було, що грубо порушує права позивача.

Суд, не погоджується з позицією представника відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71, ст. 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, суд дійшов висновку, що наказ прокурора Вінницької області №1464к від 20.10.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення від 20.10.2015 року №1464к підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, поновлений ОСОБА_1 повинен бути на посаді з якої він незаконно звільнений, а саме на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки прокуратури Вінницької області від 15.01.16 року доходи ОСОБА_1 за два останні місяці роботи (серпень та вересень) становлять 17120,10 грн., отже середньоденний заробіток становить 407,62 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, позивачу підлягає виплата заробітної плати за період з 21.10.2015 року по 17.02.2016 року в сумі 33832,46 грн.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з прокуратури Вінницької області 50000 (п'ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди, суд виходив з наступного.

Згідно п. З постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом вимог п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суду, позивачем не було надано жодних доказів, які б свідчили про погіршення стану його здоров'я, саме в зв'язку зі звільненням не наведено жодного мотиву визначеної суми, а саме 50.000 грн., та не зазначено у чому саме полягає причинний зв'язок між завданою йому шкодою та діями посадових осіб прокуратури Вінницької області.

Отже, підтверджуючих фактів заподіяної позивачеві моральної чи фізичної шкоди, страждань або втрат немайнового характеру не встановлено, а відтак, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Таким чином, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів правомірність оскаржуваного рішення - наказу про звільнення, водночас позивач в судовому засіданні довів та підтвердив дослідженими в межах розгляду справи належними доказами наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу відповідача.

При цьому рішення суду в цій частині відповідно до ст. 235 КЗпП України та ст. 256 КАС України підлягає негайному виконанню.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Вінницької області № 1464к від 20.10.2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області з 21.10.2015 року.

Стягнути з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21.10.2015 року по 17.02.2016 року в сумі 33832 грн. 46 коп. (тридцять три тисячі вісімсот тридцять дві гривні сорок шість копійок) з відрахуванням обов'язкових платежів до бюджету.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу інформатизації прокуратури Вінницької області та стягнення заробітної плати у межах стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна