Справа № 820/10716/15
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 лютого 2016 р. № 820/10716/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бадюкова Ю.В., суддів - Панченко О.В., Тітова О.М.,

при секретарі судового засідання - Кікоян Г.О.,

за участю представника відповідача-1 - Міністерства внутрішніх справ України - ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, третя особа: Головне управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі по тексту позивач, ОСОБА_2А,) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту відповідач1, МВС України), управління МВС України на Південній залізниці (далі по тексту відповідач-2, УМВСУ на Південній залізниці), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі по тексту третя особа, ГУНП в Харківській області) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд визнати протиправним та скасувати наказ управління МВС України на Південній залізниці від 22.09.2015 року № 193 в частині звільнення ОСОБА_2 з посади слідчого слідчого відділу на станції Основа та зобовязати МВС України поновити на службі капітана міліції ОСОБА_2 призначивши на посаду слідчого в одному із структурних підрозділів Головного управління Національної поліції в Харківській області або зобовязати запропонувати інші посади відповідно до фаху у звязку із реорганізацією транспортної міліції, що унеможливлює поновлення на посаді слідчого слідчого відділу на станції Основа.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач неправомірно наказом від 22.09.2015 року № 193 о/с По особовому складу звільнив позивача у запас Збройних Сил, через скорочення штатів, оскільки на час прийняття оскаржуваного наказу вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею 3-х років, чим порушено вимоги ст. 184 Кодексу законів про працю України та протирічить правовій позиції Верховного Суду України, рішенню Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005.

Позивач в судове засідання не прибув, в додаткових поясненнях заявив клопотання про слухання справи за її відсутності.

Представник відповідача-1 Міністерства внутрішніх справ України - в поданих суду письмових запереченнях проти адміністративного позову та в судовому засіданні предявлені позовні вимоги не визнав, зазначив про правомірність звільнення ОСОБА_2, через ліквідацію управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці.

Відповідач - 2 - управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці - в судове засідання представника не направив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, всупереч ч. 2 ст. 40 КАСУ, про причини неприбуття суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надав.

Третя особа - Головне управління Національної поліції в Харківській області, повідомлений належним чином про дату, час і місце судового розгляду справи, в судове засідання представника не направила, про причини неприбуття суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або розгляд справи за його відсутності не надав.

Суд вирішив розглянути справу без участі позивача, представника відповідача - 2 та третьої особи.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов з таких підстав та мотивів.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами з 06.05.2004 року позивач ОСОБА_2 проходила службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копіями трудової книжки, послужного списку.

Наказом УМВС України на Південній залізниці від 04.04.2013 року № 84 о/с позивачці надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно попередження про скорочення посади ОСОБА_2, у звязку з наказом МВС України від 22.06.2015 року №741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції", позивач дізналася про скорочення 21.07.2015 року.

Наказом управління МВС України на Південній залізниці від 22.09.2015 року № 193 о/с "По особовому складу" відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_2 (М-234757), слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа, звільнено у запас Збройних сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Підставою для звільнення став наказ МВС України від 22.06.2015 року № 741 «Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції», відповідно до якого всі посади УМВСУ на Південній залізниці було скорочено у звязку з ліквідацією останнього.

Водночас, в ЄДР ЮО та ФОП відсутні записи про припинення Управління МВС України на Південній залізниці, що підтверджується спеціальним витягом з ЄДР ЮО та ФОП № 21470936 станом на 27.11.2015 р. Також, згідно вказаного витягу відомості про юридичну особу підтверджено, з 14.07.2015 року перебуває у стані припинення за рішенням засновників.

Суд зазначає, що 2 липня 2015 року прийнято Закон України Про Національну поліцію. Даний Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється спеціальним законодавством, зокрема, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Пунктом 10 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до частини першої 47 Закону України Про Національну поліцію, призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Згідно із пунктом 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Таким чином, у п. 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію відсутня юридична визначеність щодо питання скорочення штатів всіх органів МВС через вказання «можливе майбутнє звільнення», оскільки ним не передбачено остаточне звільнення і не зазначені строки такого звільнення та кола осіб, які підпадають під звільнення в такі установлені строки.

Крім того, механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У звязку з цим, відповідно до ч. 7 ст. 9 КАСУ, згідно якої разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону).

Дана позиція відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), відповідно до якого, при розгляді та вирішенні конкретних справ, повязаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників органів внутрішніх справ про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Крім того, відповідно до пункту 17 Положення № 114 вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, Закон України Про Національну поліцію не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, тощо, в даному випадку до спірних правовідносин застосовуються конституційні принципи і загальні засади права.

Гарантії для даної категорії осіб передбачені Кодексом законів про працю України, зокрема, згідно із частиною третьою статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Зазначене положення відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини.

Згідно статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Крім того, ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обовязковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Так, у рішенні ЄСПЛ від 22.03.2012 року по справі ОСОБА_3 проти Російської Федерації зазначено, що по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) ( 254к/96-ВР) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України) (254к/96-ВР).

Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ), Конституційний Суд України надав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (у005р710-05 ) (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Крім того, згідно ч. 1 ст. 244-2 КАСУ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір по суті, Харківський окружний адміністративний суд з огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України зважає на правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобовязання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.

У ході судового розгляду відповідачі не подали до суду ані доказів неможливості працевлаштування позивача в штаті новоствореного органу за професією чи за спеціальністю, ані доказів неможливості надати позивачу іншу роботу в згаданому органі з урахуванням навичок, вмінь та інших професійних параметрів.

Оскільки зобовязання по працевлаштуванню працівника ліквідованої установи МВС не виконало, то суд констатує, що трудові гарантії позивача як працівника порушені.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачами були порушені права позивача в частині звільнення її зі служби в органах внутрішніх справ всупереч вимогам п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, статті 49-2 та частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ управління МВС України на Південній залізниці від 22.09.2015 року № 193 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_2 (М-143785) у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів), є протиправним і підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідачі належними та допустимими доказами не довели правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ, тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, тертя особа - Головне управління Національної поліції в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі - задовольнити в повному обсязі.

Скасувати наказ управління МВС України на Південній залізниці від 22.09.2015 року № 193 о/с "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_2 (М-143785) у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Зобовязати Міністерство внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ідентифікаційний код 00032684) поновити ОСОБА_2 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Основа управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці або на іншій рівнозначній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України.

В частині поновлення на посаді постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Бадюков Ю.В.

Судді Панченко О.В.

ОСОБА_4