Справа № 641/13535/13-а
Суддя: Григор'єв Б. П.
Дата ухвалення: 2014-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Комінтернівський районний суд м.Харкова
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 лютого 2014 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Григорєва Б.П.
при секретарі - Вакуленко Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Державної казначейської служб України про визнання дій протиправними та зобов*язання вчинити певні дії,-
Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду із адміністративним позовом до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, в якому просить суд визнати постанову ДВ ДВС ХМУЮ від 20.06.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві незаконною; визнати дії ДВ ДВС ХМУЮ щодо повернення виконавчого документа стягувачеві такими, що порушують права позивача, як людини які передбачені ч. 1 ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1 Протоколу № 1 к Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЕТS № 9); зобов'язати ДВ ДВС ХМУЮ скасувати постанову про повернення виконавчого документа від 20.06.2013 року, поновити виконавче провадження згідно виконавчого листа Комінтернівського районного суду № 2020/4766/2012 від 15.08.2012 року; стягнути компенсацію за спричинену моральну шкоду в сумі 4000 гривень з Державного бюджету - України через Державну казначейську службу України; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію за відрив від звичайних занять.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи оскаржувану постанову, державний виконавець допустив бездіяльність та порушив вимоги діючого законодавства, наслідком чого стало прийняття незаконного та неправомірного рішення. Позивач також зазначив, що вказаними діями державного виконавця йому було завдано моральну шкоду та спричинило витрати, повязані із відривом від звичайних занять, які підлягають відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України.
Позивач в судовому засіданні підтримав свій позов, надав пояснення аналогічні викладеним в позові.
Відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомили.
Відповідно до ч. 4 ст. 128 КАС України, у разі неприбуття відповідача -суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причини або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.
Як було встановлено під час розгляду справи та підтверджується матеріалами справи, постановою державного виконавця Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 17.09.2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Комінтернівського районного суду м. Харкова №2020/4766/2012 про стягнення з Харківського університету Повітряних Сил ім. І.Кожедуба на користь позивача компенсації у розмірі 3447,60 грн.
Враховуючи, що вказані дії з приводу примусового виконання рішення суду виявилися безрезультатними, та беручі до уваги, що стягнення коштів державним виконавцем з рахунків боржника - органу державної влади через органи Державної казначейської служби та звернення стягнення на майно боржника, заборонене законодавством, 20.06.2013 року державним виконавцем на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.
Позивач не погоджуючись із вказаною постановою, звернувся до суду із даним позовом.
Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України, від 21,04.1999 року, № 606-ХІV "Про виконавче провадження".
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України від 21.04.1999 року, № 606-ХІУ "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 1 та 2 ст. 8 цього Закону сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.
Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
Повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".
З матеріалів справи вбачається, що постанова про повернення виконавчого листа прийнята державним виконавцем з посиланням на п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", згідно із якою, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Разом з тим, згідно із ч. 2 вищенаведеної статті Закону визначено, що про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.
Окрім того, згідно із ч. 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.
Частиною 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.
Частинами 1 та 2 статті 89 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти де сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Таким чином, Законом України "Про виконавче провадження" чітко передбачене послідовність дій державного виконавця та наявність підстав, визначених на законодавчому рівні, що мають передувати поверненню виконавчого документа.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів винесення постанов про накладення на відповідальну особи боржника штрафу за невиконання рішення суду.
Частиною 1 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що за
наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.
Відповідно до положень ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду, що видав виконавчий лист, із поданням, а сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, змін чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.
Матеріали справи не містять належних доказів звернення державного виконавця до належного суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання,судового рішення.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що державним виконавцем під час примусового виконання виконавчого документу не було виконано всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів впливу на боржника.
Саме державний виконавець, а не стягувач у виконавчому провадженні, має використати всі передбачені законодавством засоби з і метою забезпечення своєчасного і повного виконання виконавчого документу.
Таким чином, приймаючи спірну постанову про повернення виконавчого документу, державним виконавцем не було дотримано вимог діючого законодавства, що як наслідок призвело до прийняття неправомірного рішення.
Відповідно до ст. 5 КАС України, адміністративне і судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.
Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
У статті 17 Закону від 23.02.2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосуванні практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі по тексту -Конвенція), є частиною національного законодавства. Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Варто зазначити, що статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах,у яких вони є сторонами.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов*язок.
3 огляду на зазначене, оцінюючи дії державного виконавця на відповідність критеріям зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що, прийнята останнім оскаржувана постанова є такою, що не відповідає вимогам діючого законодавства.
Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд зазначає, що відповідач 1, будучи субєктом владних повноважень не виконав покладений на нього ч.2 ст.71 КАС України обовязок та не довів юридичної та фактичної обгрунтованості мотивів винесення спірної постанови.
Суд дійшов висновку, що оскільки заявлені позовні вимоги з приводу визнання дій ДВ ДВС ХМУЮ щодо повернення виконавчого, документа стягувачеві такими, що порушує права позивача, як людини передбачені ч. 1 ст. б, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. 1 Протоколу № 1 к Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ЕТ8 № 9) є похідними від вищезазначених вимог, то правові підстави для їх задоволення відсутні.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав та інтересів позивача буде скасування спірної постанови, яка є протиправною.
З приводу заявлених позовних вимог щодо зобов*язання відповідача 1 поновити виконавче провадження згідно виконавчого листа Комінтернівського районного суд м.Харкова № 2020/4766/2012 від 15.08.2012 року, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно із ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.
Зі змісту вищезазначених положень Закону вбачається, що рішення суду про скасування постанови про повернення виконавчого провадження, яке набрало законної сили є безспірною підставою для відновлення виконавчого провадження.
Суд дійшов висновку, що позовні вимоги з приводу зобовязання відповідача 1 поновити виконавче провадження згідно виконавчого листа Комінтернівського районного суду м. Харкова №2020/4766/2012 від 15.08.2012 року є передчасними, оскільки лише після набрання законної сили судовим рішенням про скасування постанови про повернення виконавчого провадження у державного виконавця виникають підстави для вчинення певних дій з приводу відновлення виконавчого провадження, а у разі відмови - судовий спір про законність такої відмови.
З приводу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Суд приходить до висновку що, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи не є кваліфікуючою ознакою наявність вини цієї особи, але право на відшкодування шкоди законодавством пов язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Позивачем не доведено, що діями або бездіяльністю відповідачів були порушені його права.
Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
При зясуванні фактів, з якими закон повязує відшкодування моральної шкоди, слід виходити з вимог ст. ст. 1167, 1187 ЦК України, які визначають підстави покладання обовязку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.
Відповідно до розяснень, даних в п. З постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.95 № 4 моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також силової репутації фізичної або юридичної особи.
Позивачем суду не надано жодного доказу перенесених ним душевних страждань душевного або фізичного болю, приниженні честі та гідності, а також ділової репутації, повязаних із винесення спірної постанови, а відтак заявлені в цій частині позовні вимоги - задоволенню не підлягають.
Також, суд не вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 2 ст. 91 КАС України визначено, що стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.
Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із вимогами ч.1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесених витрат повязаних із компенсацією за відрив від звичайних занять, а тому вказана частина позовних вимог задоволенню не підлягають.
Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.
На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 94, 128, 159, 160- 163,186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, стягнення моральної шкоди, витрат, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачеві від 20.06.2013 року за виконавчим листом Комінтернівського районного сду м. Харкова № 2020/4766/2012 від 15.08.2012 року.
В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити.
Апеляційна скарга на постанову подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови
Суддя - ОСОБА_3