Справа № 706/1806/12 (2а/302/5/13)
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Київ К/800/53828/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Синевірської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (далі - сільська рада), голови Синевірської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області (далі - Сільський голова), третя особа: відділ Держземагенства України в Міжгірському районі Закарпатської області про поновлення на роботі за касаційною скаргою представника сільської ради на судові рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2013 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 серпня 2013 року,

встановила:

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення сільської ради від 15 серпня 2012 року №3 «Про реорганізацію структури виконавчого апарату сільської ради та внесення змін до штатного розпису», розпорядження Сільського голови від 18 жовтня 2012 року №20 про звільнення її з роботи у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, від 20 серпня 2012 року №18 «Про реорганізацію структури виконавчого апарату Синевірської сільської ради та внесення змін у штатний розпис»;

поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 7000 грн.

Посилалась на те, що при її звільненні відповідачами порушені вимоги статей 42, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) щодо переважного права залишення на роботі.

Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконними та скасовані розпорядження Сільського голови від 18 жовтня 2012 року №20 про звільнення позивачки з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП. Поновлено ОСОБА_4 на посаді спеціаліста 2-ї категорії сільської ради. Зобов'язано сільську раду нарахувати і виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2012 року по день поновлення на роботі. У решті в задоволенні позову відмовлено.

Львівський апеляційний адміністративний суд рішенням від 8 серпня 2013 року постанову районного суду змінив. Поновлено ОСОБА_4 на посаді спеціаліста 2-ї категорії (землевпорядника). Стягнуто з сільської ради на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 жовтня 2012 по 21 січня 2013 року в сумі 5727,96 грн. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник сільської ради, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову або направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказується на те, що позивачка була попереджена про звільнення у встановлений законом строк, судами не враховано, що чисельність штату працівників в сільський раді фактично зменшилась.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, розпорядженням сільської ради від 15 серпня 2012 року №3 вирішено реорганізувати структуру виконавчого комітету апарату сільської ради шляхом виведення із штатного розпису посади спеціаліста 2-ї категорії (землевпорядника) та введення посади юриста.

На виконання вищезазначеного рішення, видано розпорядження від 20 серпня 2012 року №18 «Про реорганізацію структури виконавчого апарату Синевірської сільської ради та внесення змін у штатний розпис».

Наказом Сільського голови від 18 жовтня 2012 року №20 ОСОБА_4 звільнено з роботи з посади землевпорядника у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці за пунктом 1 статті 40 КЗпП.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при звільненні у зв'язку із скороченням штатів відповідачами не дотримані вимоги статтей 42, 49-2 КзпП., а отже звільнення є незаконним.

Змінюючи рішення районного суду, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції не повністю зазначено посаду, на якій поновлено ОСОБА_4, а також не здійснено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновок судів відповідає фактичним обставинам справи та є законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, як зазначено в частині другій вказаної норми, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як установлено судами попередніх інстанцій і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 не була попереджена належним чином про наступне вивільнення за 2 місяці, їй не пропонувалася інша робота в сільській раді, хоча кількісно штат працівників не змінився.

Згідно фактичних обставин справи, ОСОБА_4 була ознайомлена з розпорядженням Сільського голови від 20 серпня 2012 року №18 «Про реорганізацію структури виконавчого апарату Синевірської сільської ради та внесення змін у штатний розпис» що за твердженням відповідачів є ознайомленням про наступне вивільнення працівників.

Проте такий порядок свідчить лише про ознайомлення працівника з вищевказаним розпорядженням, проте фактично не є попередженням про наступне вивільнення за 2 місяці, оскільки прізвища позивачки в розпорядженні не зазначено.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, відповідачем не дотриманий порядок вивільнення позивачки, передбачений статтею 49-2 КЗпП., та порядок переведення за згодою працівника на іншу роботу, що є підставою для поновлення на посаді внаслідок незаконного звільнення.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок судів не спростовують. Зокрема, при звільненні за скороченням штатів працівнику не запропоновано інші вакантні посади, а також не попереджено про звільнення за два місяці.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Синевірської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області відхилити, а постанову Міжгірського районного суду Закарпатської області від 21 січня 2013 року в частині її чинності та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 8 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

Ю.Й. Рецебуринський

І.В. Штульман