Справа № 813/5776/15
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року Справа № 876/657/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В.М.,

суддів Рибачука А.І.,Старунського Д.М.,

з участю секретаря судового засідання Бадівської О.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів Хмури Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкового повідомлення-рішення № від 10.08.2015 року, рішення № від 29.09.2015 року, вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 29.09.2015 року та рішення №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року в частині зобов'язання Сокальської ОДПІ сформувати і направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) та нове рішення про застосування штрафних санкцій.

Позивач посилався на те, що податкове повідомлення-рішення № від 10.08.2015 року Сокальської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області, судячи з його змісту, стосується іншої особи - ОСОБА_4, а тому таке не може вважатися законним. Позивач вважав, що при проведенні перевірки відповідач безпідставно не врахував наданих первинних документів на підтвердження правомірності формування витрат, що спричинили безпідставне нарахування податку з доходів фізичних осіб. Крім того вказував, що ГУ ДФС у Львівській області, прийнявши за результатами розгляду скарги законне рішення №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року про скасування рішення № від 10.08.2015 року та вимоги про сплату боргу №Ф- від 10.08.2015 року, протиправно зобов'язало Сокальську ОДПІ повторно сформувати на направити нову вимогу про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій за не нарахування єдиного внеску.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2015 року позивачу у задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив ФОП ОСОБА_1, подавши на неї апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що суд першої інстанції на надав належної оцінки доводам позовної заяви про допущені податковим органом порушення при прийнятті спірних рішень, що спричинило прийняття оскарженої постанови.

В доповненнях до апеляційної скарги, поданих суду апеляційної інстанції поза межами строку на апеляційне оскарження, апелянт посилається на те, що висновки суду першої інстанції в частині того, що позивач не вправі відносити до складу витрат суму платежів, сплачених за придбання ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюнових виробів з терміном дії один рік, є безпідставними та не ґрунтуються на законодавстві. Крім того, з врахуванням витрат з вартості придбаних товарів у ІП «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» та ТОВ «Метро Кеш Енд Кері» сума нарахованих зобов'язань з податку на доходи та сума єдиного соціального внеску безпідставно завищена відповідачем.

Вислухавши суддю-доповідача, апелянта та його представника, які апеляційну скаргу підтримали, представника відповідачів, який просить апеляційну скаргу відхилити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

У справі встановлено, що з 23.06.2015 року по 07.07.2015 року Сокальська ОДПІ у Львівській області проводила планову виїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 на предмет дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудових договорів, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено акт від 21 липня 2015 року №392/1702/НОМЕР_1.

У вказаному акті перевірки зафіксовані порушення позивачем вимог: п.167.1 ст. 167, п. 177.2 ст.177.4 ст.177 Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік на загальну суму 9000,00 грн.; пункту 1 частини 1 ст.4, пункту 2 частини 1 ст.7, частини 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та встановлено заниження єдиного внеску за 2014 рік на загальну суму 21714,49 грн.

Податковий орган в акті перевірки зазначив, що у Декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік (додаток 5 до розділу ІІІ декларації про майновий стан, колонка 6 - інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, надання послуг) задекларовано витрат на загальну суму 154720,00 грн., до яких позивач протиправно відніс плату за ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними та тютюновими виробами, оскільки ліцензії на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами з терміном дії один рік не відповідають критеріям, визначеним пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України для основних засобів, а тому позивачем безпідставно віднесено до витрат суму платежу, сплачену за придбання ліцензії з терміном дії один рік.

Вказане порушення призвело до заниження чистого доходу за 2014 рік на загальну суму 60000,00 грн., відповідно, підприємець занизив податок на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності в сумі 9000,00 гривень (60000,00*15%).

Крім того, заниження позивачем суми доходу за 2014 рік на загальну суму 60000,00 грн. призвело до заниження зобов'язання по сплаті єдиного внеску за 2014 рік на загальну суму 21714,49 грн., що є порушенням п.п.7.1.2, п.п.7.1, ст.7, ч. 11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» .

На підставі акта перевірки від 21.07.2015 року Сокальською ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області прийнято: податкове повідомлення-рішення № від 10.08.2015 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування» на загальну суму 11250 грн., в т.ч. 9000,00 грн. за основним платежем, 2250,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; рішення № від 10.08.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до платника застосовано штраф на суму 4342,90 грн.

Крім того, у відповідності зі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на підставі акта перевірки від 21.07.2015 року Сокальська ОДПІ виставила позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 10.08.2015 року на суму 21714,49 грн.

За результатами адміністративного оскарження рішенням Головного управління ДФС у Львівській області №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року: скасовано вимогу Сокальської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області про сплату боргу (недоїмки) від 10.08.2015 року №Ф-; скасовано та визнано відкликаним з дня прийняття даного рішення рішення Сокальської ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області № від 10.08.2015 року; скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково, зобов'язано Сокальську ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області сформувати і направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) та нове рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску з урахуванням вищенаведеного у відповідності до чинного законодавства (оскільки при формуванні рішення № від 10.08.2015 року та вимоги від 10.08.2015 року №Ф- не було враховано вимог п. 4 розділу VI та вимог п.п.3 п.2 розділу VII Інструкції №449).

На підставі акта перевірки від 21.07.2015 року і рішення Головного управління ДФС у Львівській області №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року Сокальска ОДПІ прийняла рішення № від 29.09.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 2171,45 грн. і вимогу про сплату боргу № від 29.09.2015 року на суму 21714,49 грн.

Вважаючи такі дії та прийняті рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що податковим органом доведено вчинення позивачем порушень вказаних в акті перевірки, а спірні рішення відповідача не можуть бути скасовані лише з формальних підстав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та надаючи правову оцінку вказаним відносинам, зазначає наступне.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється ст. 177 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України (далі ПК України) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 ПК України чистий річний оподатковуваний дохід визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 ПК України, а саме об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, та пункту 178.3 статті 178 ПК України, згідно з яким оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Пунктом 177.10 статті 177 та пунктом 178.6 статті 178 ПК України визначено, що фізичні особи - підприємці, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які забезпечують себе роботою самостійно, зобов'язані вести Книгу обліку доходів та витрат, форма та порядок заповнення якої затверджена наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481, на підставі якої здійснюється заповнення облікових даних Податкової декларації про майновий стан і доходи, затвердженої наказом Міндоходів від 11.12.2013 №793 (далі - Податкова декларація).

Форма Книги обліку доходів та витрат передбачає заповнення платником, зокрема, графи 1 «Період обліку (день, місяць, квартал, рік)» та графи 9 «Сума чистого оподатковуваного доходу».

Відповідно до пункту 177.5 статті 177 та пункту 178.4 статті 178 ПК України фізичні особи - підприємці та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені ПК України для річного звітного податкового періоду.

Приватні підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування, в обов'язковому порядку разом з Податковою декларацією подають додаток 5 до розділу III Податкової декларації.

Згідно з п. 177.4 ст. 177 ПК України (в редакції, чинній у період, за який проводилась перевірка) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III Податкового кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України Кодексу встановлено, що до витрат операційної діяльності включаються витрати, які визначаються пунктами 138.4, 138.6 138.9, підпунктами 138.10.2 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

Згідно з п. 138.6, п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Собівартість виготовлених і реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу).

При цьому, за змістом пп. «ж» пп. 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 ПК України витрати на придбання ліцензії та інших спеціальних дозволів, виданих державними органами для провадження господарської діяльності, не відносяться до складу операційних витрат, крім тих, вартість і строк використання яких відповідають ознакам, установленим для основних засобів розділом I Податкового кодексу, та підлягають амортизації у складі нематеріальних активів.

Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом в акті перевірки зафіксовано факт включення позивачем до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю (додаток 5 розділу ІІІ декларації про майновий стан і доходи; колонка 6 («інші витрати, включаючи вартість виконаних робіт, наданих послуг») витрат на придбання ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами на загальну суму 60000,00 грн.

Апелянт не спростовує факту врахування цих витрат при визначенні об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб за 2014 рік, проте звертає увагу на те, що під час перевірки податковим органом не взято до уваги надані товарно-транспортні накладні, які підтверджують вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, які використано у виробництві продукції у 2014 році по контрагентах ІП «Кока-кола Беверіджиз Україна Лімітед» та ТОВ «Метро Кеш Енд Кері» на загальну суму 48361,71 грн. які помилково не було враховано позивачем при поданні декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік.

Відповідно до ст. 15 закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 року № 481/95-ВР ліцензії на право оптової торгівлі видаються терміном на п'ять років уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади в містах, районах, районах у містах Києві та Севастополі за місцем торгівлі суб'єкта господарювання терміном на один рік і підлягають обов'язковій реєстрації в органі доходів і зборів, а у сільській місцевості - і в органах місцевого самоврядування за місцем торгівлі суб'єкта господарювання.

Згідно з пп. 14.1.138 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу ( в редакції, чинній на час спірних правовідносин) основні засоби - матеріальні активи, вартість яких перевищує 2500 грн. і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Пунктом 177.4 ст. 177 Кодексу визначено перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, до яких належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Зазначений перелік витрат не містить витрати на придбання ліцензій на здійснення господарської діяльності.

Отже, фізичні особи - підприємці, які здійснюють діяльність на загальній системі оподаткування, не мають права відносити до витрат суму платежу, сплачену за придбання ліцензії на здійснення певного виду господарської діяльності.

До аналогічного висновку дійшла Державна фіскальна служба України в листі від 23.04.2015 р. N 3755/П/99-99-17-02-02-14.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку в частині того, що ФОП ОСОБА_1 відніс до складу витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб за 2014 рік, вартість отриманих ліцензій на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями і тютюновими виробами, та безпідставно відніс до складу витрат суму платежів, сплачених за придбання ліцензії з терміном дії один рік.

Доводи апелянта про протиправність дій відповідача щодо неприйняття до уваги товарно-транспортних накладних, що підтверджують наявність витрат за 2014 рік на суму 48361,71 грн. і які помилково не було враховано при поданні декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, суд до уваги не приймає, оскільки такі жодним чином не спростовують висновку відповідача про заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік на загальну суму 9000,00 грн. внаслідок включення до складу витрат 2014 року вартості ліцензій (на один рік) на загальну суму 60000 грн.

Крім того, позивач не подав суду першої інстанції первинних документів, в зв'язку з чим ті не були предметом судового розгляду.

Надіслані суду апеляційної інстанції копії товарно-транспортних накладних за 2014 рік та податкові накладні не можуть бути взятими до уваги в силу ч.2 ст. 195 КАС України, оскільки суд апеляційної інстанції не визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які забезпечують себе роботою самостійно.

Абзацом першим частини другої статті 7 Закону №2464-VI визначено, що базою нарахування єдиного внеску для осіб, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Згідно з ч. 4 ст. 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до пункту 4.5 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міндоходів від 09.09.2013 №455 (чинної у період виникнення спірних правовідносин; далі Порядок №455), обчислення сум єдиного внеску платників загальної системи здійснюється, зокрема, на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до Порядку №455 фізичні особи - підприємці, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які забезпечують себе роботою самостійно, самі за себе формують та подають до органів ДФС звіт один раз на рік до 10 лютого та до 1 травня року, наступного за звітним періодом, згідно з таблицями 1 та 3 додатка 5 до цього Порядку.

Абзацами третім та четвертим частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що платники, зазначені у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого та 1 травня відповідно наступного року за звітним.

За результатами перевірки податковим органом встановлено розбіжності (заниження) фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 суми доходу, на яку нараховується єдиний соціальний внесок за 2014 рік на загальну суму 60 000 грн., чим порушено пп.7.1.2 п.п.7.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внесу на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

З огляду на наведене, відповідач дійшов обґрунтованого висновку про порушення позивачем вимог п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2014 рік на загальну суму 9000,00 грн., а також пункту 1 частини 1 ст.4, пункту 2 частини 1 ст.7, частини 11 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» в частині заниження зобов'язання по сплаті єдиного внеску за 2014 рік на суму 21714,49 грн., позаяк розмір останнього обчислюється на підставі даних річних податкових декларацій (річної звітності), що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Доводи апелянта про те, податкове повідомлення рішення № від 10.08.2015 року підлягає скасуванню оскільки платником, якому донараховано податкове зобов'язання вказано «Фізичну особу, яка здійснює незалежну професійну діяльність ОСОБА_4» суд до уваги не приймає з наступних підстав.

Із спірного податкового повідомлення-рішення видно, що посилання (на акт перевірки, реєстраційний номер платника, прізвище, ім'я по-батькові платника-фізичної особи, якому виставлено це податкове повідомлення-рішення, назва податку і сума, на яку збільшено грошове зобов'язання, норма закону, яку порушив платник і норма закону, на підставі якої донараховано суму грошового зобов'язання) є вірними та достатніми для розуміння, що таке стосується позивача.

Порушення платником вимог п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, що призвело заниження зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, є обґрунтованим, підтверджується встановленими обставинами справи, відповідно немає підстав скасування податкового повідомлення-рішення № від 10.08.2015 року як протиправного.

Колегія суддів звертає увагу на те, що не може бути скасоване законне податкове повідомлення-рішення податкового органу лише з формальних підстав.

В суді першої інстанції представник відповідача надав суду лист Сокальської ОДПІ від 07.12.2015 року №2172/13-29-17-02, яким ФОП ОСОБА_1 повідомлено про допущену механічну помилку в податковому повідомленні-рішенні № від 10.08.2015 року, чим усунув помилку, яку допущено в оскарженому податковому повідомленні-рішенні.

Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 29.09.2015 року прийнято на виконання вимог ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», у частині 4 якої йдеться про те, що орган доходів і зборів надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Рішення № від 29.09.2015 року прийнято у відповідності з вимогами п. 3 ч. 11 ст. 25 цього Закону, норми якої передбачають розмір штрафних санкцій, які орган доходів і зборів вправі застосовувати до платника єдиного внеску за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску (в даному випадку передбачено накладення штрафу в розмірі 10 відсотків від своєчасно не нарахованого єдиного внеску).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 29.09.2015 року, так і рішення № від 29.09.2015 року прийняті на підставі акту перевірки від 21.07.2015 року та ґрунтуються на встановленому завищенні витрат, які враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб внаслідок включення до їх складу витрат на придбання ліцензій на загальну суму 60000 грн., а тому такі прийнято у відповідності з вимогами законодавства, відтак відсутні підстави для їх скасування.

Щодо законності прийняття рішення Головного управління ДФС у Львівській області №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року прийнятого відповідно до Порядку розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 09.09.2013 року №452, за наслідками розгляду скарги платника на вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 10.08.2015 року та рішення № від 10.08.2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Апелянт не погоджується з рішенням №4517/10/13-01-10-0705 в частині зобов'язання Сокальську ОДПІ Головного управління ДФС у Львівській області сформувати і направити нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) та нове рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, з урахуванням вищенаведеного у відповідності до чинного законодавства», оскільки п. 4.4 вказаного вище Порядку №452 містить вичерпний перелік рішень, які може прийняти при розгляді скарги орган доходів і зборів. Визнавши незаконність та необґрунтованість рішення №4517/10/13-01-10-0705 і скасувавши його, ГУ ДФС у Львівській області зобов'язала податковий орган сформувати нові вимогу та рішення, що не передбачено п. 4.4 Порядку.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки п. 5.3 Порядку 452 передбачає, що у разі повного або часткового задоволення скарги в рішенні даються розпорядження органу доходів і зборів, рішення якого скасовано повністю або в певній частині, про вчинення відповідних дій.

З урахуванням наведеного вище, підстав для скасування рішення Головного управління ДФС у Львівській області №4517/10/13-01-10-0705 від 23.09.2015 року в частині, в якій просить позивач, немає.

Відповідно до ч.4 ст.70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач довів суду належними і допустимими доказами законність прийнятих рішень.

З урахуванням викладеного судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2015 року у справі № 813/5776/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.М. Багрій

Судді : А.І. Рибачук

Д.М.Старунський