Справа № 425/3580/15-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Коваленко Д.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року справа №425/3580/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією в складі

головуючого судді Гайдара А.В.

суддів Василенко Л.А.

ОСОБА_2,

при секретарі судового засідання Томах О.О.,

за участю позивача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2015 р. у справі № 425/3580/15-а за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2015 року у справі № 425/3580/15-а адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії задоволено частково. Скасовано розпорядження Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, прийняте 26 липня 2012 року, про призупинення з 01 липня 2012 року виплати ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) пенсії. Скасовано розпорядження Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, прийняте 20 вересня 2012 року, про закриття з 01 жовтня 2012 року пенсійної справи ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1). Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) від 19 листопада 2015 року про поновлення виплати йому пенсії із прийняттям рішення відповідно до порядку передбаченого частиною 2 статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. (т.1 арк..справи 294-299)

Відповідач не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (т.2 арк.справи 1-19) Позивач у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

За правилами частини першої статті 195 КАС України перегляд судового рішення суду першої інстанції здійснюється в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, думку позивача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги та встановила наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 06 березня 1995 року до 30 вересня 1996 року Управлінням соціального захисту населення Жовтневого району міста Луганська позивачу призначена і виплачувалась пенсія по інвалідності 3 групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (т.1 арк. справи 72,234,75-78).

З 5 травня 1995 року позивач мешкав у м. Ульянівськ ОСОБА_4 Федерації, де отримав паспорт громадянина ОСОБА_4 Федерації (т.1 арк. справи 283-286,71,72-78).

У звязку з цим, виплата пенсії на території України здійснювалась до 30 вересня 1996 року, а з 01 жовтня 1996 року він почав отримувати пенсію по інвалідності на території ОСОБА_4 Федерації (т.1 арк. справи 234,70-78).

Також, з 01 січня 2005 року, ОСОБА_3, як громадянин ОСОБА_4 Федерації, отримує щомісячну грошову виплату, як інвалід 3 групи і як ліквідатор наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, яка виплачується йому, як компенсація взамін отримання набору соціальних послуг. (т.1 арк. справи 32,76,268-269).

У листопаді 2007 року, позивач переїхав до м. Троїцьк Луганської області та отримав паспорт громадянина України (т. 1 арк. справи 253-257).

З 11 березня 2009 року Управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області призначило йому пенсію по інвалідності, як особі, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та виходячи з встановленої у нього 3 групи інвалідності (т. 1 арк. справи 61-65).

З 28 жовтня 2010 року, ОСОБА_3 зареєстрував своє місце проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 арк. справи 252,280,282). З 01 лютого 2012 року, Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області взяло його на облік та почало виплачувати йому пенсію (т. 1 арк. справи 61-65,150).

Листом від 05 червня 2012 року №11-1388 Управління Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації в Ленінському районі міста Ульянівськ Ульянівської області повідомило Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про те, що позивач з 01 січня 2005 року являється отримувачем щомісячної грошової виплати, як інвалід 3 групи (каліцтво отримане при виконанні інших обовязків військової служби, повязане з аварією на ЧАЕС) і як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС у 1987 році (т. 1 арк. справи 32,61-65).

01 липня 2012 року Управління Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області своїм розпорядженням призупиняє виплату ОСОБА_3 пенсії (т. 1 арк. справи 33,61-65).

Крім того, 11 вересня 2012 року, Управління Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області отримало лист Управління Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації по Ульянівській області від 28 серпня 2012 року №09/04-5637, яким було повідомлено про те, що ОСОБА_3 з 01 липня 2007 року на території Ульянівської області ОСОБА_4 Федерації, є отримувачем державної пенсії по старості. При цьому, вказане відділення просило посприяти у витребуванні та наданні відомостей про призначення та виплату йому пенсії для виключення одночасного призначення і виплати йому двох пенсій (т. 1 арк. справи 35,61-65).

З 01 жовтня 2012 року Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному своїм розпорядженням закрило пенсійну справу позивача (т. 1 арк. справи 34,61-65).

Позивач 30.07.2014 року звернувся до управління із заявою, в якій просив згідно ст.10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» призначити йому пенсію по інвалідності як громадянину України, а також надати йому роз`яснення. (т. 1 арк. справи 61-65).

У квітні 2015 року, відповідач розглянув заяву ОСОБА_3 та розпорядженням № 10 відмовив позивачу у призначенні пенсії. (т. 1 арк. справи 61-65).

ОСОБА_3 неодноразово звертався до управління з заявою, якою просив поновити йому з 01 липня 2012 року раніше призначену пенсію Управлінням Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області (т. 1 арк. справи 235, 237).

Управління Пенсійного фонду України в м Рубіжному Луганської області повідомляло позивача про необхідність надання документів, передбачених «Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, а також необхідність подання заяви на запит пенсійної справи з ОСОБА_4 Федерації (т. 1 арк. справи 236).

19 листопада 2015 року, позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області із заявою про поновлення виплати йому пенсії, яка була заповнена по формі, що затверджена додатком №2 до «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (т. 1 арк. справи 243).

Відповідач надав відповідь від 24 листопада 2015 року, де зазначив, що управлінням надіслано запит до Управління Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації в м.Ульянівськ для отримання інформації щодо його перебування на обліку та отримання ним пенсії на території ОСОБА_4 Федерації, та, тільки після отримання відповіді буде прийнято рішення про поновлення пенсії позивачу. (т. 1 арк. справи 242).

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду щодо оскарження розпоряджень відповідача про призупинення виплати пенсії та закриття пенсійної справи, колегія суддів зазначає наступне.

Частина перша і друга статті 55 Конституції України, гарантує захист прав і свобод людини і громадянина судом, та право кожного на оскарження в суді дій органів державної влади, посадових і службових осіб.

А частина 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, відповідно до положень частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом КАС України), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, формально, якщо особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, вона повинна звернутись до суду для його захисту впродовж шести місячного строку.

Але разом з цим, згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

В даному випадку колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що у справі «Delcourt v. Belgium», у своєму рішенні від 17 січня 1970 року Європейський Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. А у справі «Bellet v. Fгаnсе» (рішення від 04 грудня 1995 року) цей суд констатував, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд, з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

А в рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та по справі «Перес де ОСОБА_2 Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і заважає розгляду позовних вимог. І нарешті, у справі «Ilhan v. Turkey» (рішення від 27 червня 2000 року) Європейський Суд констатував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, розглядаючи обставини цієї справи в аспекті вимог позивача про оскарження розпоряджень позивача, які були прийняті у 2012 році і вимоги щодо поновлення виплати пенсії з моменту припинення її виплати колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що апелянт не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів письмового чи усного повідомлення ним позивача про зміст і дату прийняття розпорядження про зупинення виплати позивачу пенсії та розпорядження про закриття його пенсійної справи, аби відповідач дізнався про те коли саме і який саме субєкт, у який спосіб та на якій підставі втрутився у право позивача на отримання пенсії.

Колегія суддів зазначає, що, дійсно, позивач не міг не дізнатись у серпні 2012 року про сам факт припинення виплати йому пенсії, оскільки вона виплачується за законодавством України кожного місяця. Однак, з огляду на положення статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії обєктивно можливе з різних підстав і не обов`язково у звязку із прийняттям саме відповідачем рішення про це.

Тому твердження відповідача про те, що у звязку із припиненням виплати пенсії позивач вже дізнався або повинен був дізнатись про належного субєкта, спосіб та підстави можливого порушення свого права на пенсію, і як наслідок належний спосіб його захисту є, вочевидь, необґрунтованим.

Підтвердженням цього є і доведена позивачем спроба через суд поновити своє право на отримання пенсії з 01 липня 2012 року, без оскарження розпоряджень відповідача про зупинення виплати йому пенсії та закриття пенсійної справи (т.1 арк. справи 53-59).

Дійсно, позивач дізнався про субєкта, спосіб і підстави прийняття розпоряджень про зупинення виплати йому пенсії та закриття пенсійної справи 30 березня 2015 року, оскільки саме цієї дати позивач ознайомився з матеріалами адміністративної справи у суді апеляційної інстанції, при розгляді якої судом досліджувались копії обох розпоряджень та копії листів пенсійних органів ОСОБА_4 Федерації, на підставі яких були прийняті ці розпорядження (т.1 арк. справи 203-209,53-59).

Крім того, колегія суддів зазначає, що наслідки прийняття спірних розпоряджень відповідачем мають триваючий характер у вигляді невиплати позивачу пенсії.

Таким чином, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що позивачем не були порушені строки звернення до суду, оскільки про субєкта втручання у його право на отримання пенсії і конкретні підстави (що не були вказані прямо у змісті самих розпоряджень) він дізнався тільки 30 березня 2015 року, що дало змогу звернутись до суду за їх оскарженням фактично 28 вересня 2015 року, тобто в межах шести місячного строку звернення до суду, хоча юридично правильне оформлення вимог мало місце вже потім, шляхом подання доповнення до позову.

Доводи апелянта про те, що позивач знав про субєкта і підставу прийняття оскаржуваних ним у цій справі розпоряджень раніше, свого доказового матеріалу не знайшли (т.1 арк. справи 1-286). Відповідачем інша конкретна дата обізнаності позивача не доведена, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях чи рішеннях судів, які скасовані.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що Управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області 11 березня 2009 року безпідставно та з порушенням норм діючого законодавства України призначило пенсію позивачу, колегія суддів зазначає, що правомірність прийняття рішення Управління Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області про призначення пенсії позивачу не є предметом розгляду в даній справі та не стосується суті позовних вимог.

Стосовно спірних розпоряджень колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями частини 1 статті 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. А згідно з пунктом 6 частини 1 статті 96 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами.

З огляду на положення статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виключно цим законом визначаються види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення їх розмірів. При цьому, саме стаття 49 названого закону передбачає випадки припинення та підстави поновлення виплати пенсії.

Згідно частини 1 статті 49 вказаного закону (в редакції, що діяла на момент прийняття відповідачем і розпорядження про призупинення виплати пенсії, і розпорядження про закриття його пенсійної справи) виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на зміст розпорядження про призупинення виплати пенсії, відповідач прийняв його на підставі листа Управління пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації Ленінського району м.Ульянівська №11-1138 від 05 червня 2012 року (т.1 арк. справи 33). А з огляду на зміст самого листа, ним повідомлено відповідача про те, що ОСОБА_3 з 01 січня 2005 року є отримувачем щомісячної грошової виплати, як інвалід 3 групи (каліцтво отримане при виконанні інших обовязків військової служби, повязане з аварією на ЧАЕС) і як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС у 1987 році. При цьому, така виплата за законодавством ОСОБА_4 Федерації являється платою компенсаційного характеру взамін наданих раніше пільг у натуральній формі і не може бути встановлена громадянам ОСОБА_4 Федерації, які постійно проживають за межами території ОСОБА_4 Федерації (т.1 арк. справи 32).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зміст листа взагалі не містив у собі будь-яких відомостей про те, що позивач отримує у ОСОБА_4 Федерації саме пенсію, оскільки повідомлялось про отримання ним щомісячної грошової виплати, яка носить компенсаційний характер замість раніше наданих пільг у натуральній формі (т.1 арк. справи 32). А тому відомості цього листа не давали жодних фактичних підстав для призупинення виплати пенсії позивачу.

Колегія суддів не погоджується і з доводами апелянта в тій частині, що оскільки першим листом надані відомості про наявність у позивача громадянства ОСОБА_4 Федерації це була додаткова підстава для призупинення виплати йому пенсії. Оскільки а ні зміст Угоди, ані зміст чинного пенсійного законодавства України (на час прийняття обох спірних розпоряджень відповідача) не містили положень, які надавали б право органам пенсійного фонду України припиняти виплату пенсії, позбавляти її взагалі або закривати пенсійну справу через набуття пенсіонером громадянства іншої держави чи не повідомлення про це органів пенсійного фонду України.

При цьому суд першої інстанції правильно послався на положення частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України», якими передбачено, що якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Друге спірне розпорядження про закриття пенсійної справи відповідач прийняв на підставі листа Відділення Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації по Ульянівській області (т.1 арк. справи 34).

Як вбачається зі змісту вказаного листа назване відділення повідомляло відповідача про те, що позивач є громадянином ОСОБА_4 Федерації, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та являється отримувачем державної пенсії по старості з 01 липня 2007 року, але просило надати сприяння у витребуванні відомостей про призначення та виплату пенсії позивачу для виключення одночасного призначення та виплати двох видів пенсії (т.1 арк. справи 35).

Так, стаття 1 і 6 цієї Угоди передбачають, що пенсійне забезпечення та призначення пенсій громадянам держав-учасниць цієї Угоди здійснюється за законодавством держави на території якої вони проживають. При цьому стаття 3 Угоди встановлює, що усі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. А от, у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди, виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера (пункт 1 статті Угоди).

Таким чином, у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди, виплату пенсії за попереднім місцем проживання пенсіонера може припинити виключно та держава з якої переселився пенсіонер і лише у тому випадку, якщо законодавство держави нового місця проживання передбачає пенсію того ж виду, що виплачувалась у тій державі, з якої переселився пенсіонер.

Як встановлено судами, у звязку із проживанням позивача на території України, з 06 березня 1995 року йому призначена і виплачувалась пенсія по інвалідності 3 групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (т.1 арк. справи 72,234,75-78).

Однак, у звязку із виїздом позивача на постійне місце проживання на територію ОСОБА_4 Федерації, виплата пенсії на території України здійснювалась до 30 вересня 1996 року, а з 01 жовтня 1996 року він почав отримувати пенсію по інвалідності на території ОСОБА_4 Федерації (т.1 арк. справи 234,70-78).

Також у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 фактично переїхав проживати на територію України у листопаді 2007 року, оскільки працевлаштувався у Троїцьку центральну районну лікарню Луганської області на посаду завідуючого пологово-гінекологічним відділенням (т.1 арк. сроави 286), а з 28 жовтня 2010 року зареєстрував своє місце проживання на території міста Рубіжне Луганської області (т.1 арк. справи 252,280,282) та з 01 листопада 2010 року працевлаштувався на роботу у Центральну міську лікарню управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради де і працює (т.1 арк. справи 283-286).

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідач наведених положень Угоди у їх сукупності при прийнятті своїх розпоряджень не застосував, чим порушив положення частини 2 статті 19 Конституції України та частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в аспекті прийняття рішення на основі закону.

Відповідно до положень частини 1 статті 9, статей 10, 26, 33 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком та пенсія по інвалідності являються різними видами пенсії в Україні.

При цьому, на момент отримання і першого, і другого листа, позивач отримував в Україні пенсію по інвалідності, а згідно з відомостями повідомленими у другому листі, позивач на території ОСОБА_4 Федерації є отримувачем державної пенсії по старості, тобто пенсії іншого виду ніж він отримує на території України.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що положення пункту 1 статті 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачають, що у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць угоди, виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Тобто, з огляду на вказані нормативно-правові положення, питання щодо припинення виплати пенсії має право вирішувати та держава, в якій пенсіонер проживав до зміни свого місця проживання. А у спорі, що розглядається такою державою є ОСОБА_4 Федерація, а не Україна. І тому, саме пенсійні органи ОСОБА_4 Федерації були уповноважені вирішувати питання щодо припинення виплати пенсії позивачу, а не пенсійні органи України.

Звертає на себе увагу й той факт, що і у першому, і у другому листі, пенсійні органи ОСОБА_4 Федерації не просили відповідача вирішити питання щодо припинення виплати пенсії позивачу. Напроти, у другому листі, пенсійний орган ОСОБА_4 Федерації просив відповідача посприяти у наданні відомостей про призначення і виплату пенсії позивачу з метою виключення одночасного призначення і виплати двох пенсій (т.1 арк. справи 35).

Що стосується доводів апелянта в тій частині, що пенсія позивачу була призупинена, а потім і закрита пенсійна справа на підставі подання ним недостовірних відомостей при призначенні пенсії, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі доводи свого документального підтвердження не знайшли, оскільки зміст розпоряджень відповідача, які оспорюються, та зміст листів, що стали підставою для їх прийняття, свідчать про інше (т.1 арк. справи 33,34).

Дійсно, з огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», буквально, підставою припинення виплати пенсії є сам факт призначення пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Але з огляду на правову природу такої дії як припинення виплати пенсії, суть якої полягає в обмеженні права на отримання пенсії, не кожні недостовірні відомості можуть бути підставою для обмеження такого важливого соціального права, а виключно ті, подання яких вплинуло на призначення пенсії.

Тобто, при застосування названої норми права слід застосовувати розширювальне, а не текстуальне її тлумачення.

Колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що відповідач не зміг довести суду наявність підстав для припинення виплати пенсії позивачу згідно пункту 1 частини 1 статті 49 вказаного закону, зокрема, які ж саме подані позивачем (при призначенні йому пенсії) відомості, були недостовірними, і як їх подання вплинуло на призначення йому пенсії.

Також не можна погодитись із тим, що заява позивача про призначення пенсії, яку він подав і підписав 02 червня 2009 року містить розділ, який передбачає надання пенсіонером відомостей про призначення йому пенсії в іншій державі (т.1 арк. справи 30).

З підписанням заяви про призначення пенсії позивач дійсно взяв на себе зобовязання повідомити пенсійний орган про будь-які обставини, що можуть вплинути на його пенсійне забезпечення. Але як вже вказувалось, призначення і отримання позивачем на території ОСОБА_4 Федерації з 01 липня 2007 року державної пенсії по старості не являється тією обставиною, що може впливати на його пенсійне забезпечення в Україні.

Таким чином, з огляду на усе вище викладене, колегія судддів вважає, що підстав для прийняття відповідачем розпоряджень про призупинення виплати пенсії та закриття пенсійної справи позивачу у відповідача не було, а тому означені розпорядження є незаконними і такими, що призвели до порушення відповідачем соціального права позивача у вигляді отримання пенсії по інвалідності.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що у апелянта відсутні правової підстави для розгляду заяви позивача від 19 листопада 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Отже, поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі рішення, яке приймається територіальним органом Пенсійного фонду протягом 10 днів, по суті, за наявності умов для відновлення її виплати. При цьому, приймаючи таке рішення вказаний орган в силу положень частини 3 статті 35 та статті 46 цього ж закону, повинен самостійно визначити дату, з якої слід поновити виплату пенсії, розмір недоплаченої пенсії та розмір можливої компенсації від втрати частини пенсії.

Використовуючи означені положення закону, колегія суддів враховує також положення «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженийпостановою правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.

Зокрема, для вирішення питання щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії, пенсіонер (в силу приписів пункту 4.1. названого порядку) повинен подати до пенсійного органу заяву про поновлення виплати пенсії, по формі, що передбачена додатком 2 до вказаного порядку.

Така заява подана позивачем відповідачу 19 листопада 2015 року (т.1 арк. справи 243).

При цьому сам відповідач прийняв цю заяву, хоча міг би на підставі приписів пункту 4.1. цього ж порядку за відсутності у позивача всіх необхідних документів для вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії, не прийняти її.

Листом від 24 листопада 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що для прийняття рішення щодо поновлення виплати йому пенсії, відповідач звернувся до управління Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації у м.Ульянівськ з метою отримання інформації щодо перебування позивача на обліку та отримання пенсії у ОСОБА_4 Федерації. І поділяє доводи відповідача в тій частині, що і стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дає право пенсійному органу зясовувати обставини необхідні для вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії (т.1 арк. справи 226).

Згідно п. 37 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 р. N 22-1, в редакції чинній на час звернення позивача з заявою від 30.07.2014 року (далі Порядок 22-1), орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, відстрочку часу її призначення, перерахунок та відновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Згідно п. 38 Порядку 22-1, при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів;

в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження;

г) видає пам'ятку пенсіонеру (додаток 6), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення в трьохмісячний термін з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, а також перевіряти в необхідних випадках обґрунтованість їх видачі.

Пунктом 39 Порядку 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що при отриманні від особи заяви щодо призначення, перерахунку або відновлення виплати пенсії Пенсійним органом проводяться дії, передбачені п. 38 Порядку 22-1 та за результатами її розгляду приймається відповідне рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача від 19.11.2015 року розглянута відповідачем в порядку Закону України «Про звернення громадян», про що свідчить лист управління від 24.11.2015 року № 157/с-14 (т.1 арк. справи 226), а тому колегія суддів вважає, що відповідачем не було дотримано положень Порядку 22-1 щодо розгляду заяви позивача, зокрема, проведення дій, передбачених п. 38 Порядку 22-1 та прийняття за результатами розгляду заяви відповідного рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Спір по суті судом першої інстанції вирішений правильно, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195,196, п.1 ч.1 ст. 199, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Рубіжному Луганської області на постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2015 р. у справі № 425/3580/15-а залишити без задоволення.

Постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 10 грудня 2015 р. у справі № 425/3580/15-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини ухвали складені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 16 лютого 2016 року. Повний текст ухвали складений та підписаний колегією суддів протягом пяти днів з дня закінчення розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції

Головуючий суддя: А.В. Гайдар

Судді: Л.А. Василенко

ОСОБА_2