Справа № 815/5932/15
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5932/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравець О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної міграційної служби України (далі ДМС України, або відповідач), в якому позивач просив суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 617-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

В судове засідання сторони не прибули, через канцелярію суду від представника позивача та представника відповідача надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с.9-12 т.2).

Колегія суддів, з огляду на зазначене, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Афганістану, уродженець м. Кабул, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, за сімейним станом неодружений, вибув з Афганістану 01.11.2011 року автомобілем сполученням Кабул Мазарі Шаріф, з м. Мазарі-Шаріф виїхав автобусом, їхав дві доби, потім пересів на вантажний потяг, після цього особа потрапила на територію України через країни, які невідомі заявнику, державний кордон України перетнув 14.11.2011 року нелегально, поза пунктом пропуску.

Згідно матеріалів особової справи позивача, 20.02.2012 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи позивача, відповідно до рішення ДМС України № 669-15 від 18.11.2013 року, йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року у справі № 815/260/14 (815/264/14) скасовано зазначене рішення ДМС України № 669-13 від 18.11.2013 року та зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України № 669-13 від 18.11.2013 року.

За результатами повторного розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 03.07.2015 року ODS № 12/83 щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що звернення позивача до ГУ ДМСУ в Одеській області здійснилося з метою фактичної легалізації на території України, оскільки примус з боку батька вступити на навчання до релігійної школи «медресе» не підпадає під жодну з кваліфікуючих ознак біженця. За матеріалами особової справи заявника щодо нього не вчинялося жодних обмежень, заснованих на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, тобто ОСОБА_1 не зазнав переслідувань. Також, позивач не зазнав переслідувань через політичні переконання, не є членом жодної політичної партії. Крім того, у Висновку зазначено, що в м. Кабул проживає родина заявника, з представниками якої він підтримує зв`язок. Про жодні обставини, які б свідчили про існування реальної загрози застосування серйозної шкоди заявникові повідомлено не було.

Рішенням ДМС України від 07.09.2015 року № 617-15 підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що ГУ ДМСУ в Одеській області, з урахуванням висновків, викладених у постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року у справі № 815/260/14 (815/264/14), було вжито всіх заходів для встановлення обставин за якими позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнятий обґрунтований висновок, а рішення ДМС України від 07.09.2015 року № 617-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке прийнято за результатами розгляду його особової справи, є правомірним.

При цьому, суд першої інстанції визнав, що наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Натомість, як в анкеті особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також під час співбесіди щодо уточнень анкетних даних в міграційній службі, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань з боку, як державних органів, так і недержавних угрупувань він не зазнав. Позивач ніколи не перебував членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, та не зазначив про утиски відносно нього на батьківщині за релігійною чи гендерною ознакою.

Звертаючись до органу міграційною служби із заявою про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, як єдину причини виїзду із країни походження та прибуття до України позивач зазначив примус батька вступити до спеціалізованої школи «медресе», яка ніби - то готує до джихаду.

Разом з тим, як встановлено при проведені співбесід з позивачем працівниками ГУ ДМС України в Одеській області та підтверджується наявними в матеріалах справи протоколами цих співбесід, особисто батько не зазначав позивачу, що має намір відправити його до зазначеної школи, не вчиняв будь-яких дій щодо примусового направлення до вказаної школи.

Навпаки, як повідомив сам позивач, після приїзду до України останній розмовляв з батьком та він не погрожував йому та не зазначив про будь-який намір направлення його до зазначеної школи.

Зі змісту наданих позивачем пояснень вбачається, що батько взагалі ніколи не погрожував позивачу, не вербував його до будь-яких угруповань, а про наявність його наміру направити позивача до школи «медресе» останній дізнався зі слів матері.

Згідно пояснень позивача, наданих ним у судовому засіданні суду першої інстанції та протоколу співбесіди від 26.05.2015 року, його батьки продовжують проживати в м. Кабул, не зазнають переслідувань, продовжують працювати та спілкуватись із заявником.

В цілому позивач не приховує, що мав намір потрапити до Швейцарії до друга його дядька, однак його привезли до України у зв`язку з тим, що у нього було мало грошей.

На запитання працівників ГУ ДМС України в Одеській області при проведені співбесід з позивачем чому Ви звернулись до ДМС, останній відповів для того, щоб влаштуватись на роботу та легально знаходитись на території України.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Одеській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було зазначено жодних переконливих доводів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець, та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Твердження позивача в заяві щодо небезпеки, яка йому загрожує в Афганістані особисто, є безпідставними і не мають реального підґрунтя, а ґрунтуються лише на чутках. Позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в Афганістані за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець