Справа № 815/6874/15
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6874/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенка А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.

за участю сторін:

позивач - Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 (особисто),

представник відповідача - ОСОБА_3 (за довіреністю),

перекладач - ОСОБА_4 (особисто),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 215 від 12.11.2015 року, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернувся Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 215 від 12.11.2015 року, зобовязання вчинити певні дії, зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте ГУ ДМС України в Одеській області рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в адміністративному позові (а.с. 3-5).

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, вважаючи його необґрунтованим, та просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях (а.с. 36-40).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, п. 1 ч. 2 ст. 17, 104 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, останнє постійне місце проживання на території країни громадянського походження м. Піта, за національністю пула, за віросповіданням мусульманин-суніт. Неодружений. Освіта повна вища. Країну постійного проживання покинув 11.11.2010 року авіарейсом м. Конакрі (ОСОБА_5) м. Раба (Морокко) м. Стамбул (Туреччина) м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорта та учбової візи.

У 2015 році Позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

30.11.2015 р. Позивач отримав Повідомлення № 453 від 12.11.2015р про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 215 від 12.11.2015 р., згідно з яким, на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 6).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ГУ ДМС України в Одеській області позивач оскаржує його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у звязку з наступним.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено судом, причиною виїзду з країни громадянської належності (відповідно до протоколу співбесіди) Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив: погрози та переслідування з боку прихильників режиму президента ОСОБА_6, які, зі слів позивача, могли застосувати фізичне насилля або забрати до вязниці, у разі повернення на Батьківщину, оскільки дядько Позивача служив в військово-повітряних силах ОСОБА_5. Після зміни влади, дядьку арештували та відправили до вязниці на 15 років, тому що він був проти диктатури президента ОСОБА_6, а тому є загроза життю Позивача, якщо він повернеться на Батьківщину.

Під час проведення співбесіди 12.11.2015 року, коли позивачу було запропоновано розповісти про можливі інциденти із застосуванням до нього фізичного насилля на території країни походження, єдине, про що він згадав був нетривалий арешт (декілька годин), без застосування будь-якого фізичного насилля, під час 1 туру виборів президента після участі у мітингу проти режиму президента ОСОБА_6.

Також, причиною виїзду з країни громадянської належності Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив навчання в Україні (а.с. 76), він 3 місяця навчався у Харчовій академії з 2011 року до 2012 року, а потім навчався у Політехнічному університеті, але майже одразу кинув навчання, нічого не робив, життя забезпечував тимчасовою працею, переховувався після закінчення терміну дії учбової візи (а.с. 78).

Суд зазначає, що Позивач знаходився на території України протягом 5 років і жодного разу не намагався звернутись до міграційної служби за набуттям міжнародного захисту, з його слів не знав про таке право звернення. Позивач в судовому засідання підтвердив про відсутність на батьківщині у нього особисто умов для життя, що додатково підтверджує, відсутність фактичного ризику для життя в країні походження за конвенційними ознаками і що виїзд із ОСОБА_5 відбувся лише з метою навчання та пошуку кращого життя у більш розвинених країнах.

З урахуванням вказаного, а також ситуації по країні походження позивача, суд погоджується з доводами відповідача щодо відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2, додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів наявності серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не мав відношення до будь-якої політичної організації на Батьківщині, його твердження, що він був активним членом політичної партії «UFDG» виглядають необґрунтованими, виїзд заявника в Україну до закінчення виборів Президента країни та був обумовлений навчанням, а потім небажанням повертатись до країни походження через відсутність коштів та пошуками кращого життя.

Отже, з аналізу особової справи суд дійшов висновку, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутність будь-яких переслідувань також підтверджується тим, що після виїзду з ОСОБА_5 на Батьківщині залишилися проживати близькі родичі іноземця, а саме мати та батько, інформація щодо їхнього переслідування за матеріалами особової справи відсутня та Позивачем не доведена.

Аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до ОСОБА_5, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація в ОСОБА_5 є стабільною.

Відповідно до ОСОБА_7 європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, у ході розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що позивач ніколи не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Представник відповідача зазначив, що при розгляді заяви позивача, вивчивши наведені ним обставини, дослідивши інформацію по країні походження, з огляду на приписи ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, відповідач вважав за доцільне відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлені наявність умов, за яких такий статус не надається.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоровю позивача у разі його повернення до країни походження, тому рішення відповідача, оформлене наказом № 215 від 12.11.2015 року, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 69, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10.02.2016 року.

Суддя Бутенко А.В.

В задоволенні адміністративного позову Бах ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовити.

10 лютого 2016 року.