Справа № 810/5328/15
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/5328/15 Головуючий у 1-й інстанції: Василенко Г.Ю. Суддя-доповідач: Мамчур Я.С
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Шостака О.О.

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у відповідності до положень ст. 41 КАС України без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овостар" до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Овостар", звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.08.2015 року №, №.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав:

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Васильківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області проведено документальну позапланову невиїзна перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Овостар» () з питань дотримання вимог правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати до бюджету податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Бізнесхолдинггруп» () за період з 01.09.2014 по 30.09.2014 року.

У висновку Акт перевірки від 17.07.2015 року № 1422/10-07-22-05-12/32086437 відповідач встановив порушення позивачем норм Податкового кодексу України, а саме: п. 138.2, п.п.138.10.3 п. 138.10, п. 138.11 ст. 138, п.п.139.1.1, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на загальну суму 574238,00 грн.; п. 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення суми податку на додану вартість за вересень 2014 року в сумі 638042,00 грн.

На підставі Акту перевірки Васильківською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 04.08.2015 року №, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на прибуток приватних підприємств" у розмірі 861 357 грн., з яких: 574238 грн. - за основним платежем; 287119 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; №, згідно з яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість за вересень 2014 року у розмірі 638 042,00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що висновок податкового органу щодо порушення позивачем норм Податкового кодексу України є необґрунтованим та таким, що суперечить чинному законодавству, а винесені податкові повідомлення-рішення від 04.08.2015 року №, № є неправомірними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Відповідно до підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 Кодексу витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно підпункту 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 Кодексу, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та нарахування податку

У відповідності до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, серед іншого, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.3 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

В силу п.201.10 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Також слід зазначити, відповідно до норм п. 44.1 і п. 44.3 ст. 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (№996-ХІV), підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

З аналізу положень податкового законодавства вбачається, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наступних умов: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної, яка має усі обов'язкові реквізити.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та його контрагентом ТОВ "Бізнесхолдинггруп" було укладено Договори поставки від 17 березня 2014 року №ОВ-18/03/14-1 та від 10 вересня 2014 року №ОВ-12/09/14-9. Згідно до умов зазначених договорів контрагент зобов'язався поставити позивачу товар - соняшник.

На підтвердження здійснення господарських операцій позивачем надано такі документи, як специфікації, видаткові накладні, податкові накладні та товарно-транспорті накладні, посвідчення про якість зерна, розрахунки та банківські виписки по рахункам.

Як свідчать матеріалів справи, підставою для висновку відповідача щодо порушення позивачем норм Податкового кодексу України є встановлення ним ряд порушень, а саме:

- податковим органом зроблено висновок про не підтвердження наявності поставок товару (соняшника) на адресу ТОВ "Овостар" від ТОВ "Бізнесхолдинггруп" за вересень 2014 року, що свідчить про те, що правочини між контрагентом-покупцем ТОВ "Овостар" та контрагентом-постачальником ТОВ "Бізнесхолдинггруп" за вересень 2014 року здійснений без мети настання реальних наслідків, так як нереальність первинного формування активу та первинної доставки доводить нереальність послідуючого придбання саме цього товару (робіт, послуг).

- податковий орган зазначає, що у наданих до перевірки товарно-транспортних накладних не вказано конкретну адресу навантаження товару, у зв'язку з чим, згідно даних ТТН, не можливо стверджувати про фактичне місце навантаження товару (соняшника).

Так, на думку відповідача, товарно-транспортні накладні, виписані ТОВ "Бізнесхолдинггруп" на адресу контрагента-покупця ТОВ "Овостар", не мають юридичної сили та доказовості, оскільки встановлено відсутність господарських взаємовідносин між ТОВ "Бізнесхолдинггруп" та вказаними в ТТН приватними підприємцями та відсутність можливості дослідити фактичне місце навантаження товару, що ставить під сумнів факт перевезення товару.

Однак, судом першої інстанції були досліджені та оцінені надані позивачем первинні документи на підтвердження реальності його господарських операцій з контрагентами, які досліджувалися відповідачем під час перевірки позивача. Під час огляду та дослідження зазначених документів судом першої інстанції не встановлено їх невідповідності вимогам чинного законодавства, навпаки, вони містять всі обов'язкові реквізити, отже такі документи можна вважати належними доказами реальності здійснених господарських операцій позивача з контрагентами.

Крім того, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що на час проведення перевірки та на час розгляду справи відповідачем не надано переконливих доказів про те, що контрагент позивача був ліквідований або припинено підприємницьку діяльність даного контрагенту під час укладання та виконання договорів.

Так слід зазначити, що на момент вчинення господарських правовідносин між позивачем та контрагентом, ТОВ «Бізнесхолдинггруп» було зареєстроване у встановленому порядку, як платник податку на додану вартість.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податковим органом не надано належних доказів на підтвердження фіктивності здійснених позивачем господарських операцій та визнання недійсними (нікчемними) правочинів укладених між контрагентом, оскільки, відповідно до частини 5 статті 203 Цивільного Кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

Статтею 215 ЦК України визначено підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, частиною 1 статті 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними": при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, відповідачем не було надано доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагентів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України (фіктивне підприємництво), а договори, укладені позивачем з даними товариствами до теперішнього часу у судовому порядку не визнано недійсними та не визнано недійсним проведення тендерну або тендерної документації.

Що стосується твердження податкового органу, що товарно-транспортні накладні, виписані ТОВ "Бізнесхолдинггруп" на адресу контрагента-покупця ТОВ "Овостар", не мають юридичної сили та доказовості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 та зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. При цьому, положення Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Мінтранспорту України від 14.10.1997 №363, не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). Так, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до Листа Вищого адміністративного суду від 01.11.2011 №1936/11/13-11 сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що товарно-транспортна накладна не є підставою для не включення сум податку на додану вартість із вартості придбання товару до складу податкового кредиту, адже зазначене включення здійснюється на підставі відповідних належним чином оформлених видаткових та податкових накладних, які в розумінні ст. 9 Закону України №966, відповідають її вимогам.

Крім того, статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Тобто, позивач не мав законних підстав вимагати у свого контрагента інформацію, згідно з якою він міг самостійно встановити протиправність його діяльності чи його контрагентів, якщо така мала місце.

Так, колегія суддів наголошує, що законодавством України не передбачено підстав відповідальності платника податків за порушення його контрагентами-постачальниками нормативних приписів податкового законодавства, навіть якщо вони дійсно були допущені.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява №3991/03) де зазначено, що платник податку не повинен нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником, зобов'язань щодо сплати ПДВ до бюджету, і в результаті цього сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню, штрафні санкції. Такі вимоги є надмірним тягарем для платник податку, що порушує справедливий баланс між суспільним інтересом та вимогами захисту права власності. Оскільки компанія- заявник в повному обсязі та вчасно виконала обов'язок зі сплати ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного з основних принципів, правил системи оподаткування ПДВ, а саме визнання її права на податковий кредит щодо суми ПДВ, сплаченої постачальникові. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідної суми, до складу податкового кредиту та проведення податковим органом зустрічної звірки постачальника, могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ та сплати податку до бюджету. Т.ч., право компанії-заявника на нарахування податкового кредиту прирівнюється щонайменше до «правомірного очікування» того, що їй буде надана можливість реалізувати своє право власності (в рішенні право нарахування податкового кредиту прирівнюється до права власності).

Аналогічна правова позиція викладена в Листі Вищого адміністративного суду України 21112/11/1.3-10 від 20.07.2010 року «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів держаної податкової служби», в якому зазначено, що «.. .Відповідальною за сплату податку на додану вартість до бюджету є особа, що формує дані податкового обліку з цього податку, а не контрагент особи. Сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі наслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем...»; «...У разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податкова інспекція не визнає обґрунтованим віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальники були включені до ЄДРПОУ, а також мали свідоцтво про реєстрацію платника податку та додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у визначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї...».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни або скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 198, 200, 205, 206, 211, 212 КАС України суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з Васильківської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області () за рахунок бюджетних асигнувань в Державний бюджет України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 24 740 грн. 09 коп. (двадцять чотири тисячі сімсот сорок гривень дев'ять копійок).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Я.С. Мамчур

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шостак

Повний текст складено 19.02.2016 р.

.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Желтобрюх І.Л.

Шостак О.О.