Справа № 826/14753/15
Суддя: Міщук М.С.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді суддів: при секретарі Міщука М.С. Бєлової Л.В., Гром Л.М. Доценку О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Афганістану ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Афганістану ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

23 липня 2015 року громадянин Афганістану ОСОБА_6 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві від 12.03.2015 року № 134 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Афганістану ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_6 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування постанови ОСОБА_6 (надалі також апелянт) зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_6 змушений був прибути в України в наслідок загрози його життю, з обставин які унеможливлюють його повернення до країни походження, а отже є біженцем та потребує додаткового захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання та перевіривши за матеріалами справи наведені у скарзі доводи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Афганістану, відповідно до анкети позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту від 19.02.2015 (надалі також анкета) поданої до відповідача народився в провінції Панджшер (Афганістан) в м. Кабул, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин - суніт (іслам). Сімейний стан відповідно до наданих заперечень відповідача - розлучений, проте згідно із анкетою та додатковими поясненнями представника позивача від 30.11.2015 (надалі також додаткові пояснення) позивач одружений та має двох дочок ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 років народження та сина ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у м. Ташкент (Узбекистан). Також в анкеті позивачем зазначено, що в м. Кабул (Афганістан) проживає його мати ІНФОРМАЦІЯ_3 та сестра ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як зазначено в анкеті позивач покинув країну свого громадянства приблизно 01.01.1991 року на автомобілі маючи дозвіл на виїзд та попрямував до міста Ташкент Узбекистан де перебував з 01.01.1991 року по 19.03.2002 року та працював тренером з вільної боротьби. З 19.03.2002 року по 07.05.2005 року проживав і працював водієм у м. Лондон (Великобританія), після чого знов повернувся до Ташкенту (Узбекистан) і пробув там до 01.12.2010 року.

02.12.2010 року літаком за запрошенням прибув до України де перебуває нелегально по сьогоднішній день.

Причиною виїзду з країни свого громадянства ОСОБА_6 зазначає, що він був змушений покинути її з соціальних причин, у 1991 році його брат ОСОБА_11 вбив чоловіка, на ім'я ОСОБА_10 та вся його сім'я змушена була втекти з Кабулу і взагалі з Афганістану побоюючись помсти від родичів ОСОБА_10, зазначивши при цьому, що ОСОБА_11 втік до Лондона (Великобританія), а інший брат ОСОБА_8 до Німеччини. В Узбекистані, як зазначає позивач його життя було в небезпеці, оскільки не мав там ніяких прав на життя. Також позивач зазначив, що в разу повернення в Афганістан його разом із сім'єю вб'ють діти ОСОБА_10, а в разі повернення до Узбекистану його депортують до Афганістану.

Згідно із протоколом співбесіди ОСОБА_6 із відповідачем від 03.03.2015 року зазначено, що у 2005 році з Великобританії його депортовано до Афганістану та у 2006 році він знову повернувся до Узбекистану де проживав до 2011 року, а в 2011 році літаком Ташкент - Сімферополь дістався до України за приватною візою. Також ОСОБА_6 зазначив, що за захистом в України він звертається втретє, до цього він звертався у 2011 та 2013 роках. Підставою залишення країни громадянства зазначає, що його брат вбив людину у 2001 році і втік до Німеччини, а він втік до Узбекистану.

Відповідно до висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (надалі також ГУ ДМС України в м. Києві) щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2015 року зазначено, що ОСОБА_6 звертається за захистом в Україні втретє, країну походження заявник неодноразово відвідував та покидав на легальних підставах. З відкритих джерел відома інформація що ситуація в Афганістані на даний час після падіння режиму Таліба на стала початком радикальних змін. В країні пройшли вільні вибори Президента, прийнята нова Конституція, створена Національна асамблея. Ці події стали підставою для повернення на батьківщину більш ніж 4-х мільйонів афганців. Також зазначено, що інформація, яка надана заявником ґрунтується на особистих свідченнях і не має ніякого документального підтвердження. Документи, які додав до особової справи заявник до нього ніякого відношення не мають, заявник не переслідувався урядом Узбекистану чи урядом Афганістану, не був причетний до політичних партій, не приймав участь у політичному житті як свої країни походження Афганістану так і Узбекистану. Факту, що заявник був об'єктом переслідування або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди, заявником доведено не було. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний, а тому відповідач прийшов до висновку про доцільність відмови в наданні ОСОБА_6 статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в м. Києві від 12.03.2015 № 134 відмовлено ОСОБА_6 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 12.03.2015 року № 50 позивача поінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 16.03.2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Дані правовідносини регулюються Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року та Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (надалі також Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI (в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно статті 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що умови для визнання особи біженцем, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Однак, заява ОСОБА_6 зазначеним критеріям не відповідала, що зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що з наявних матеріалів справи вбачається, що позивач не переслідувався урядом Узбекистану чи урядом Афганістану, не був причетний до політичних партій, не приймав участь у політичному житті, як свої країни походження Афганістану так і Узбекистану. Факту, що позивач був об'єктом переслідування або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди, заявником доведено не було. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний. В країні походження, після 1991 року перебував близько одного року. Посилання позивача, що вся родина покинула Афганістан є безпідставною, оскільки він сам зазначив, що на сьогодні в Афганістані проживає його мати та сестра.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази чи документи, які б підтвердили факт переслідування апелянта вказаними у Конвенції про статус біженців 1951 року ознаками, відсутні підстави для оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ГУ ДМС України в м. Києві прийнято оскаржуване рішення в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Крім того, з наданої суду доповіді Генерального Секретаря ООН «Положення в Афганістані та його наслідки для міжнародного миру та безпеки» вбачається, що у порівнянні з 2014 роком кількість інцидентів зменшилась на 4,6 відсотків. Однак збільшилась кількість зіткнень між антидержавними елементами.

В свою чергу, ОСОБА_6 не звертався до ГУ ДМС України в м. Києві у зв'язку політичним переслідуванням та не відноситься до антидержавних елементів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зроблені у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим колегія суддів не знайшла підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Афганістану ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

Судді:

Повний текст ухвали складено 16.02.2016 року.

Головуючий суддя Міщук М.С.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.