Справа № 813/3017/15
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року Справа № 876/11598/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідачів Мельничука М.В., Лесько Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державної фіскальної служби України, Головне управління ДФС у Волинській області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

15 червня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:

визнати незаконним та скасувати п. 2 наказу Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) від 21 травня 2015 року № 41-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення»;

визнати незаконним та скасувати п. 3 наказу ДФС від 21 травня 2015 року № 41-ДС в частині внесення до репозитарія звітності і статистичної інформації ДФС відомостей, що його стосуються;

поновити на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС);

стягнути з ДФС на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 травня 2015 року по день поновлення на роботі та судові витрати по справі.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року у справі № 813/3017/15 позову було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ДФС № 41 від 21 травня 2015 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» у частині звільнення з посади заступника начальника ГУ ДФС ОСОБА_6 за п.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), поновлено його на вказаній посаді з 22 травня 2015 року та стягнено з ГУ ДФС на користь позивача 19953 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов'язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ГУ ДФС просить зазначену постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом помилково вказано як дату виявлення допущеного позивачем порушення 09 лютого 2015 року, тобто дату отримання спецповідомлення УВБ ГУ ДФС № 89/08-01-29 про надзвичайну подію, оскільки підставою для звільнення позивача було неналежне виконання службових обов'язків, недостатній рівень організації роботи і контролю за роботою підлеглих, порушення правил етичної поведінки, а також одноразове грубе порушення трудової дисципліни.

Фактом виявлення грубого порушення прав та обов'язків може бути лише акт службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року, оскільки ні у відомостях про порушення кримінальної справи, ні у спецповідомленні від 09 лютого 2015 року не було достатньо фактичних даних для висновку про вчинення позивачем вказаних порушень.

На час проведення службового розслідування та звільнення з посади ОСОБА_6 було відсторонено від роботи, а відсторонення від роботи є за своєю суттю тимчасовою непрацездатністю. Тому строк застосування дисциплінарного стягнення, враховуючи факт відсторонення позивача від роботи, відповідачем порушений не був.

Окрім того, на переконання апелянта, судом першої інстанції неправомірно кваліфікується як належна підстава звільнення у даній справі п. 7 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Представники відповідачів у ході апеляційного розгляду підтримали апеляційні вимоги, просили скасувати оскаржуване судове рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6 у повному обсязі.

Представники позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів, викладених у апеляційній скарзі, просили залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що 28 січня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено кримінальне провадження № 0000081 за підозрою заступника начальника ГУ ДФС ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 Кримінального кодексу України, а 10 лютого 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного злочину.

Наказом ДФС № 41-ДС від 21 травня 2015 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» ОСОБА_6 звільнено з посади заступника начальника ГУ ДФС за п. 1 ст. 41 КЗпП.

З наявного у справі акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року та пояснень представників відповідачів встановлено, що під одноразовим грубим порушенням позивачем трудових обов'язків відповідачі вважають вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

При винесенні оскаржуваного наказу ДФС дана невірна юридична кваліфікація підставам звільнення позивача, оскільки відповідач пов'язував звільнення саме з вчиненням позивачем кримінального правопорушення, а не з порушенням трудових обов'язків.

Звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за своєю природою є дисциплінарним і має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. 148, 149 КЗпП.

Зі змісту акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року слідує, що про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення відповідачам стало відомо 09 лютого 2015 року, зокрема, після отримання спецповідомлення УВБ ГУ ДФС № 89/08-01-29 про надзвичайну подію, а оскаржуваний наказ прийнято 21.05.2015 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 148 КЗпП.

Вимоги позивача про визнання незаконним та скасування п.3 наказу ДФС від 21 травня 2015 року № 41-ДС в частині внесення до репозитарія звітності і статистичної інформації ДФС відомостей, що стосуються ОСОБА_6, є безпідставними, оскільки такий за своєю суттю є архівом всіх наказів ДФС і дії відповідача щодо відображення оскаржуваного наказу в такій базі даних є правомірними.

Даючи правову оцінку постанові суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог ОСОБА_6, та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із приписами ст. 30 Закону України «Про державну службу» припинення державної служби може відбуватися як на підставах визначених положеннями цієї статті, так і на підставах, передбачених КЗпП.

Згідно із п. 1 ст. 41 КЗпП трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивача ОСОБА_6 було звільнено наказом ДФС № 41-ДС від 21.05.2015 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» з посади заступника начальника ГУ ДФС за п. 1 ст. 41 КЗпП. Підставою для винесення такого наказу був акт службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року (а.с. 85-106 т.2), яке проводилось на підставі розпорядження в.о. голови ДФС № 77-р від 25 березня 2015 року (а.с. 80 т. 2). Відповідно до цього акту згідно із спецповідомленням про надзвичайну подію від 09 лютого 2015 року № 89/08-01-29, складеного УВБ ГУ ДФС та направленого на адресу ГУВБ ДФС, стало відомо про те, що 09 лютого 2015 року близько 14год. позивача було затримано «на гарячому» по вул. Кравчука у м. Луцьку Волинської області під час отримання неправомірної вигоди в сумі 400000 грн.

На переконання апеляційного суду, зміст вказаного акту службового розслідування свідчить про те, що комісією було встановлено лише одне одноразове грубе порушення трудових обов'язків позивачем, яке проявилося у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України. При цьому такі зазначенні у акті порушення, як незабезпечення належного виконання наказу ГУ ДФС від 13 січня 2015 року № 10 «Про розподіл обов'язків між керівництвом ГУ ДФС області» щодо ефективної організації роботи структурних підрозділів та Положення про ГУ ДФС, на думку апеляційного суду, було відповідачем безпідставно віднесено до одноразових грубих порушень трудових обов'язків, оскільки вони носять тривалий, а не разовий характер.

У відповідності до приписів ст. 148 КЗпП дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до змісту акту службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення відповідачам стало відомо 09 лютого 2015 року після отримання спецповідомлення УВБ ГУ ДФС № 89/08-01-29 про надзвичайну подію.

Розпорядження в.о. голови ДФС № 77-р «Про проведення службового розслідування» було прийнято лише 25 березня 2015 року і представник ДФС у ході апеляційного розгляду не змогла пояснити суду причин зволікання з прийняттям такого рішення.

Таким чином, на думку апеляційного суду, безпідставними є доводи апелянта про те, що місячний строк для застосування до ОСОБА_6 стягнення слід відраховувати з дня виявлення не факту (дії), а саме з часу виявлення його проступку актом службового розслідування № 1234-99-99-08-03-02-21-2 від 21 квітня 2015 року.

При цьому апеляційний суд акцентує увагу на тому, що закон прямо не передбачає подовження граничного терміну для застосування дисциплінарного стягнення, що обчислюється з дня виявлення проступку, у зв'язку з проведенням службового розслідування на самому підприємстві, перевірки правоохоронними органами, порушенням кримінальної справи, проведенням попереднього розслідування, а розпорядження про проведення службового розслідування за фактом, який мав місце 09 лютого 2015 року, було призначено відповідачем лише 25 березня 2015 року, тобто після спливу строку притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбаченого ч. 1 ст. 148 КЗпП.

Одночасно апеляційний суд вважає безпідставними покликання апелянта на те, що відсторонення позивача від роботи є за своєю суттю тимчасовою непрацездатністю, оскільки такі його висновки не ґрунтуються на вимогах закону.

З огляду на викладене слід погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний наказ ДФС від 21 травня 2015 року № 41-ДС «Про накладення дисциплінарного стягнення» було винесено поза межами передбаченого законом строку накладення дисциплінарного стягнення, а отже протиправно і він підлягає скасуванню, що тягне за собою поновлення позивача ОСОБА_6 на займаній посаді із виплатою йому заробітної плати за час вимушеного прогулу у відповідності до приписів ст. 235 КЗпП.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року у справі № 813/3017/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 19 лютого 2016 року.