Справа № 826/6308/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" лютого 2016 р. К/800/41250/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року по справі № 826/6308/15

за позовом ОСОБА_4

до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України

про визнання протиправними дій щодо звільнення за прогул, зобов'язання

змінити причини звільнення, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправними дій щодо звільнення за прогул, зобов'язання змінити причини звільнення, стягнення коштів: компенсації за не використану відпустку та вихідної допомоги, зобов'язання надати довідку про розмір заробітної плати та оригінали документів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Визнано протиправним наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 лютого 2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_4» в частині підстави звільнення.

Зобов'язано відповідача внести зміни до наказу від 13 лютого 2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_4», вказавши підставу звільнення ОСОБА_4 - пункт 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зобов'язано Міністерство економічного розвитку і торгівлі України внести зміни до запису №18 трудової книжки ОСОБА_4 щодо підстави звільнення, вказавши: «Звільнений з посади заступника директора департаменту технічного регулювання на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників з 2 грудня 2014 року».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 травня 2015 року залишити в силі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 лютого 2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_4» позивача з 2 грудня 2014 року звільнено з посади заступника директора департаменту технічного регулювання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - Мінекономрозвитку України) за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України про що внесено відповідний запис до трудової книжки.

Не погоджуючись із підставою свого звільнення, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наступного.

Наказом Мінекономрозвитку України від 26 травня 2014 року №600 «Про внесення змін до структури центрального апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України» внесено зміни до структури центрального апарату Мінекономрозвитку України, а саме департамент технічного регулювання реорганізовано в департамент технічного регулювання та метрології.

З метою виконання вимог статті 49-2 КЗпП України відповідачем попереджено ОСОБА_4 про його можливе вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та запропоновано посаду головного спеціаліста відділу державного метрологічного нагляду управління метрології департаменту технічного регулювання та метрології.

Підписати лист попередження та від запропонованої посади позивач відмовився, про що складено відповідний акт від 8 липня 2014 року.

Позивач погоджується із тим, що відповідачем як роботодавцем вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо попередження про наступне можливе звільнення та обов'язок пропозиції йому іншої роботи виконано 8 липня 2014 року.

Наказом Мінекономрозвитку України від 24 липня 2014 року №1847 ОСОБА_4 надано щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів з 28 липня по 27 серпня 2014 року.

У період з 5 вересня 2014 року по 1 грудня 2014 року позивач хворів, що підтверджується листками непрацездатності АГІ №427654 від 2 жовтня 2014 року, АГІ №427006 від 2 жовтня 2014 року, АГІ №429324 від 18 жовтня 2014 року, АГТ №826663 від 13 січня 2015 року та довідками про тимчасову непрацездатність від 20 жовтня 2014 року №4995, від 23 жовтня 2014 року №191, від 10 листопада 2014 року № 217. 2 грудня 2014 року позивач на робочому місці не з'явився.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 лютого 2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_4» позивача звільнено із займаної посади в порядку пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач правомірно звільнив позивача за прогул, а підстави для зміни формулювання причини звільнення ОСОБА_4 відсутні.

Скасовуючи в цій частині рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нову постанову про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до абзацу 6 пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України час знаходження працівника у відпустці або тимчасової непрацездатності не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення.

З урахуванням викладених норм законодавства суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку невихід позивача на роботу у зв'язку з реорганізацією підприємства та відсутністю посади не може вважатись прогулом без поважних причин, а тому ОСОБА_4 не може бути звільнено за пунктом 4 частини 1 статті 40 КЗпП України, а трудовий договір має бути розірвано з 2 грудня 2014 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції в своїй постанові неправильно застосував норми матеріального права та зазначає, що КЗпП України не встановлює обов'язку роботодавця звільняти працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України на наступний день, що настає після закінчення двохмісячного строку, необхідного для попередження про наступне вивільнення.

В оскаржуваному судовому рішенні апеляційної інстанції не вказано норм, якими керувався суд, зобов'язуючи відповідача змінити підстави звільнення позивача, за умов його відсутності на робочому місці, факт чого додатково підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Український міжрегіональний центр опіки відповідності та сертифікації» від 2 грудня 2014 року № 09 про прийом ОСОБА_4 на роботу.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_4 не приступив до виконання службових обов'язків.

Слід зазначити, що ні 2 грудня 2014 року, в день закінчення тимчасової непрацездатності, ні в подальші дні, до видачі наказу про звільнення, позивач не з'явився на робочому місці. Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не приступив до виконання службових обов'язків, то у відповідача було відсутнє право видати наказ про звільнення позивача за власною ініціативою відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Що стосується розгляду судом апеляційної інстанції позовних вимог про стягнення з Мінекономрозвитку України на користь ОСОБА_4 компенсації за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 10 травня 2013 року по 2 грудня 2014 року та вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, то необхідно зазначити наступне.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до статті 116 вказаного Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Пунктом 2 наказу Мінекономрозвитку України від 13 лютого 2015 року №140-к «Про звільнення ОСОБА_4» департаменту фінансової роботи та господарського забезпечення доручено виплатити ОСОБА_4 компенсацію за 14 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 11 червня 2014 року по 2 грудня 2014 року, а повний розрахунок з позивачем проведено 13 лютого 2015 року (як встановлено судом апеляційної інстанції).

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених, зокрема, у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що якщо суд змінює підстави звільнення позивача, то мають і настати наслідки передбачені статтею 44 КЗпП України.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги та позовної заяви ОСОБА_4, не встановив факти, які мають значення при постановленні рішення, то суд касаційної інстанції дійшов висновку про доцільність направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 227 КАС України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.