Справа № 825/179/16
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2016 року м.Чернігів Справа № 825/179/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Малая А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги

В С Т А Н О В И В:

фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач) до Чернігівського окружного административного суду подано адміністративний позов до Державної податкової інспекції у м. Чернігові ГУ ДФС у Чернігівській області (ДПІ у м. Чернігові, податковий орган, відповідач), в якому остаточно просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № 12273-15 від 12.06.2014 та податкову вимогу від 23.10.2014 № 1467-25.

На обґрунтування позову зазначив, що відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 12273-15, яким визначено суму грошового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 17066,53 грн. В подальшому, ДПІ у м. Чернігові сформована податкова вимога №1467-25 від 23.10.2014 про стягнення податкового боргу у розмірі 17043,06 грн. На думку позивача, вказані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки земельна ділянка в його користуванні (в оренді) не знаходиться, в зв'язку з відчуженням нерухомого майна, що знаходилось на ній. Позивач вважає, що право на оренду земельної ділянки переходить до особи, якій перейшло право власності на будівлі, що розташовані на орендованій земельній ділянці. Договором, який передбачає набуття права власності на будівлю, припиняється договір оренди земельної ділянки за попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташовані такі будівлі. За таких обставин, як вказує позивач, він не є платником оренди земельної ділянки з 01.06.2013 року, так як договір оренди землі припинений, в зв'язку з переходом права власності на адмінбудівлі іншій особі.

Ухвалою суду замінено неналежного позивача фізичну особу-підприємця ОСОБА_1, на належного позивача ОСОБА_1.

Відповідно до частини першої статті 52 КАС України, суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача позов не визнав та зазначив, що відомості про відчуження нерухового майна, що розташоване на орендованій земельній ділянці, на час прийняття оскаржуваних рішень у відповідача були відсутні, тому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак підстав для задоволення позову не вбачає.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Борисовою Т.А. 26.12.2003 року за р.№ 2118, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 04.02.2004 року, номер запису: 23 в книзі 5, позивач був власником нерухомого майна, а саме: адмінбудівлі, означена на плані літерою «А-3», площею 505,1 кв.м.; складські приміщення, означені на плані літерою «А1-1», площею 1422,9 кв.м., загальною площею 1928,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі-адмінбудівля).

З метою експлуатації зазначеної адмінбудівлі 20.11.2009 року між ОСОБА_1 та Чернігівською міською радою укладено договір оренди землі № 3470, відповідно до умов пунктів 1, 2 якого перший прийняв в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,5608 га. Договір укладено строком до 14.11.2013 року (пункт 6 договору). Відомості щодо пролонгації договору відсутні.

13.06.2014 року ДПІ у м. Чернігові винесено податкове повідомлення - рішення № 12273-15, яким визначено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 17066,53 грн., (а.с.37).

В подальшому, 23.20.2014 року ДПІ у м. Чернігові сформована податкова вимога № 1467-25 про стягнення податкового боргу за вищевказаним грошовим зобов'язанням (а.с.38).

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи їх протиправними позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України (далі-ПК) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК.

Відповідно до підпункту 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК платниками податку є землекористувачі, а в силу вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 ЗК і статтею 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами пункту 286.1 статі 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Пунктом 287.1 статті 287 ПК України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

Водночас, відповідно до положень пункту 288.1 статті 288 ПК України (в редакції чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення), підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Ця ж норма встановлює, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Відповідно до положень пунктів 288.2, 288.3 статті 288 ПК України, платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

З аналізу наведених норм видно, що законодавець поклав обов'язок сплати оренди на користувачів (орендарів) земельних ділянок.

Водночас, при вирішені цього спору суд враховує і наступне.

Відповідно до пункту «е» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Аналогічна за змістом норма міститься й у частині третій статті 7 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV, відповідно до якої до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

У статті 31 цього ж Закону, однією з підстав для припинення договору оренди зазначено - набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.

Таким чином, перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин, стаття 120 ЗК та стаття 377 Цивільного кодексу України, а не положення ЗК (стаття 125,126), які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт (право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав) та які щодо спірних відносин є загальними.

Таким чином, обов'язок сплачувати земельний податок виникає у власника чи користувача земельної ділянки з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно та, як наслідок, припиняється в особи, яка відчужила об'єкт нерухомого майна.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.12.2012 року по справі №21-59а10.

При цьому в силу вимог статей 182, 334 ЦК та положень Закону № 1952-ІУ право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Виходячи із принципу пріоритетності норм ПК над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК, обов'язок зі сплати земельного податку виникає у набувача нерухомого майна з дати реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 7.07.2015 р. у справі № 21-775а15.

Згідно частини другої статті 161 КАС України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як встановлено судом, 01.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, посвідчений Гостар Л.А., приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Чернігівської області за р. № 479 відповідно до умов якого, останній прийняв у власність адмінбудівлі, означеної на плані літерою «А-3», площею 505,1 кв.м.; складські приміщення, означені на плані літерою «А1-1», площею 1422,9 кв.м., загальною площею 1928,0 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.6-9). Право власності на об'єкт нерухомого майна було зареєстровано цього ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстровим № 2784961, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 8290463 (а.с.10-11).

Відтак, з урахуванням, наведених вище положень норм чинного законодавства, обов'язок зі сплати орендної плати за землю, на якій розташовані будівлі, виникає у ОСОБА_4, з дати державної реєстрації Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто 01.06.2013 року.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що наслідком не підтвердження та безпідставно визначеної позивачу орендної плати (нарахованої на земельну ділянку, на яких знаходиться нерухоме майно, що належить іншій особі на праві власності), стало неправильне донарахування податковим органом податкового зобов'язання, що визначене в оскаржуваному рішенні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши аргументи суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до переконання про наявність підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 12273-15 від 12.06.2014.

Підставою для винесення оскаржуваної податкової вимоги про сплату боргу від 23.10.2014 № 1467-25 було грошове зобов'язання за податковим повідомленням рішенням від 12.06.2014 № 12273-15, факт протиправності якого встановлено під час судового розгляду даної справи, з огляду на що, суд дійшов висновку про визнання протиправною та скасування вказаної податкової вимоги.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Як передбачає частина перша статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, суд вказує, що доводи позивача про безпідставне нарахування грошового зобов'язання знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Враховуючи викладене, оцінюючи у сукупності встановлені обставини та перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позову повністю.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 12.06.2014 № 12273-15 та податкову вимогу від 23.10.2014 № 1467-25.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області судові витрати в загальній сумі 1929,20 грн. на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1).

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко