Справа № 2а-3596/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2016 р. м. Київ К/800/30694/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.
при секретарі -Гуловій О.І.
за участю ОСОБА_5, його представників - ОСОБА_6, ОСОБА_7 ГПУ - ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргоюОСОБА_5
напостанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.07.2011р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013р.
у справі№ 2-а-3596/11
за позовомОСОБА_9
доМельнице-Подільської селищної ради Борщівського району Тернопільської області
третя особаОСОБА_5
за участюПрокуратури Львівської області
провизнання незаконними рішень
ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до Мельнице-Подільської селищної ради Борщівського району Тернопільської області в якому просив визнати незаконними рішення сесії:

- № 211 від 18.04.2001 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_5»;

- № 217 від 26.04.2001 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки безплатно у приватну власність»;

- № 60 від 01.08.2006 р. «Про внесення змін у рішення сесії від 26 квітня 2001 року № 218 «Про передачу безплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_5.».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_5 захопив частину земельної ділянки площею 0,0162 га, яка була в його користуванні згідно рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 23 січня 1996 року та без законних підстав приватизував її.

Постановою Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.07.2011р., залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013р., позов задоволено. Визнано протиправними і скасовано рішення сесії Мельнице-Подільської селищної ради: № 211 від 18.04.2001 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_5»; № 217 від 26.04.2001 р. «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки безплатно у приватну власність»; № 60 від 01.08.2006 р. «Про внесення змін у рішення сесії від 26 квітня 2001 року № 218 «Про передачу безплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_5.».

Не погоджуючись з постановою Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.07.2011р. та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013р. ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 23 листопада 1995 року між позивачем ОСОБА_9 та представником Фонду державного майна України в Борівському районі украдено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) на аукціоні, предметом якого є будівля загальною площею 98,6 кв.м, яка знаходиться у АДРЕСА_1. Договір зареєстровано Борщівським БТІ 26 грудня 1995 року за реєстровим записом № 913.

На підставі заяви, поданої ОСОБА_9, рішенням сьомої сесії 22-го скликання Мельнице-Подільської селищної ради народних депутатів від 23 січня 1996 року № 148 біля приватизованого позивачем будинку закріплено за останнім земельну ділянку площею 515 кв.м.

На підставі цього ж рішення та договору купівлі-продажу виготовлений технічний паспорт на будівлю, де в особливих помітках Борщівським БТІ внесено запис про реєстрацію прав позивача, як землекористувача земельною ділянкою площею 515 кв.м в АДРЕСА_1. Також в технічному паспорті чітко визначено межі земельної ділянки.

Згідно рішення вісімнадцятої сесії третього скликання Мельнице-Подільської селищної ради від 18 квітня 2001 року № 211 «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_5», останньому надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,03 га для обслуговування за жилим будинком, яка розміщена в АДРЕСА_1, так як даний жилий будинок він купив у гр.ОСОБА_11

Згідно рішення дев'ятнадцятої сесії третього скликання Мельнице-Подільської селищної ради від 26 квітня 2001 року № 217 «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки безоплатно у приватну власність», останньому передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,03 га для обслуговування житлового будинку, що розташована в межах АДРЕСА_1.

Як вбачається з копії Державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, останній виданий ОСОБА_5. Мельнице-Подільською селищною радою 24 грудня 2001 року на підставі рішення Мельнице-Подільської селищної ради від 26 квітня 2001 року № 218, а саме, на земельну ділянку площею 0,03 га, що розташована на території Мельнице-Подільської селищної, для обслуговування житлового будинку, акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № НОМЕР_2.

Судами також було встановлено, що правильною нумерацією рішення від 26 квітня 2001 року «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_5 про передачу земельної ділянки безоплатно у приватну власність», є № 217, а не № 218.

Згідно рішення другої сесії четвертого скликання Мельнице-Подільської селищної ради від 1 серпня 2006 року № 60 «Про внесення змін у рішення сесії від 26 квітня 2001 року № 218 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки гр.ОСОБА_5.», в зв'язку з виявленими в результаті обмірів ПП «Проект» розбіжностей між наявними розмірами земельної ділянки переданої безоплатно у власність ОСОБА_5. рішеням сесії № 218 від 26 квітня 2001 року та керуючись пунктом 5 «Про порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам України», вирішено внести зміни в рішення сесії від 26 квітня 2001 року № 218 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки гр..ОСОБА_5 і викласти його в слідуючій редакції: Передати гр.ОСОБА_5 безоплатно у власність земельні ділянки розташовані в смт.Мельниця-Подільська загальною площею 0,0462 га, в тому числі, земельну ділянку № 1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розміщену на АДРЕСА_1 площею 0,0462 га.

Підставою для прийняття вищезазначеного рішення стала довідка, видана ПП «Проект» від 31 липня 2006 року № 17, згідно якої внаслідок проведеної ПП «Проект» інвентаризації по виготовленню документів із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку гр..ОСОБА_5., яка розміщена в смт.Мельниця-Подільська виявлено розбіжності в площі земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а саме, площа згідно правовстановлюючих документів 0,03 га, фактична площа згідно інвентаризації 0,0462 га.

На підставі зазначеного рішення, але № 59, ОСОБА_5 Мельнице-Подільською селищною радою 1 грудня 2006 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, а саме, на земельну ділянку площею 0,0462 га, що розташована в АДРЕСА_1, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, акт зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 14.

Судами також було встановлено, що правильною нумерацією рішення від 1 серпня 2006 року «Про внесення змін у рішення сесії від 26 квітня 2001 року № 218 «Про передачу безоплатно у власність земельної ділянки гр.ОСОБА_5.», є № 60, а не № 59.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що рішення відповідача № 211 від 18.04.2001р. і № 217 від 26.04.2001р., якими передано у користування та безоплатно у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,03 га. для обслуговування житлового будинку, прийняті з грубим порушенням чинного на той час законодавства, та порушенням прав та інтересів інших землекористувачів, тобто ОСОБА_9

Однак, колегія суддів вважає такі висновки судів передчасними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 144 Конституції України визначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про землеустрій», врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність та користування земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

З 01.01.2002 року відповідно до статті 125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року право власності або право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

З 02.05.2009 року у відповідності із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникало з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; або свідоцтвом про право на спадщину.

Водночас, розглядаючи справу судами попередніх інстанцій не було з'ясовано, на яких підставах ОСОБА_9 належить земельна ділянка площею 515 кв.м. в смт.Мельниця-Подільська. Тобто, який правовий статус цієї земельної ділянки, які її межі та чим вони визначені.

Без встановлення цих обставин неможливо і встановлювати чи відбулось накладення земельної ділянки ОСОБА_5 на земельну ділянку позивача.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду (п. 8 ст. 3 КАС України).

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Також, згідно зі статтею 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Отже, судам необхідно дослідити, чи відбулося порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями № 211 від 18.04.2001р., № 217 від 26.04.2001р. та № 60 від 01.08.2006р.

В свою чергу, згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт органу місцевого самоврядування, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

В свою чергу, вирішуючи питання про законність або незаконність оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, судам належало зробити висновки на відповідність цього рішення приписам ч.3 ст.2 КАС України.

Згідно ч. ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Підставами для визнання рішення недійсним (нечинним) є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення. При цьому обов'язковою умовою визнання рішення недійсним (нечинним) є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, з даним позовом (про визнання незаконними рішень № 211 від 18.04.2001р., № 217 від 26.04.2001р. та № 60 від 01.08.2006р.) позивач звернувся у квітні 2011 року.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 99 КАС України (в редакції станом на час звернення з позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції станом на час звернення з позовом) було передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала..

Отже, під час розгляду справи судам необхідно було чітко встановити коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Крім того, у разі поновлення такого строку необхідно чітко вказати підстави для поновлення та їх поважність. Результати розгляду відповідних клопотань та мотиви прийняття рішення повинні були викладені у відповідному процесуальному документі.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Отже, судова колегія дійшла висновку, що рішення судів вимогам ст.159 КАСУ не відповідають. Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій. Відповідно до приписів ст. 220 КАС України допущені порушення не можуть бути перевірені і усунуті судом касаційної інстанції.

Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи (ч.2 ст. 227 КАС України).

З огляду на викладене, судові рішення, ухвалені у даній справі, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справу суду належить усунути недоліки, викладені у мотивувальній частині ухвали і правильно застосувати до спірних правовідносин норми процесуального права.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Борщівського районного суду Тернопільської області від 21.07.2011р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.04.2013р. скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: