Справа № 826/14344/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2016 року № 826/14344/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної ради Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Адміністративної ради Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі також - відповідач), в якому просив: - зобов'язати адміністративну раду Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розглянути питання щодо звільнення з посади директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2, як особи, яка не відповідає вимогам ч. 2 ст. 13 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; - судові витрати у справі покласти на відповідача.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що на підставі рішення адміністративної ради Фонду №34 від 02 жовтня 2014 року на посаду директора - розпорядника Фонду з 03 жовтня 2014 року призначено ОСОБА_2.

Позивач не погоджуючись із правомірністю призначення на посаду директора - розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_2, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що директор - розпорядник Фонду ОСОБА_2 є учасником ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», якому належать 5, 1978 % акцій Банку, відтак є таким, що не відповідає вимогам, визначеним ч. 2 ст. 13 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому позивач зазначав, що відповідачем порушено його права як вкладника банку, оскільки вказані обставини ставлять під сумнів можливість забезпечення директором -розпорядником Фонду ОСОБА_2 гарантування вкладів повернення суми вкладів.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 № 4452-VI.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Адміністративна рада Фонду здійснює такі повноваження: 1) затверджує регламент адміністративної ради Фонду; 2) затверджує кошторис витрат Фонду; 3) затверджує стратегію розвитку Фонду та річний план його діяльності; 4) затверджує засади інвестиційної політики Фонду та щорічний інвестиційний план Фонду; 5) призначає на посаду та звільняє з посади директора - розпорядника Фонду; 6) затверджує персональний склад виконавчої дирекції Фонду за поданням директора - розпорядника Фонду; 6-1) погоджує рішення виконавчої дирекції про розміщення облігацій або видачу векселів Фонду та напрями їх розміщення; 6-2) погоджує звіт виконавчої дирекції Фонду про обґрунтування вибору найменш витратного для Фонду способу виведення з ринку банку, що віднесений до категорії неплатоспроможних, та стан виконання плану врегулювання за попередній квартал до кінця першого місяця, що настає за звітним кварталом; 6-3) погоджує звіт виконавчої дирекції Фонду про стан реалізації активів (майна) банків, щодо яких прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію за попередній квартал до кінця першого місяця, що настає за звітним кварталом; 7) погоджує рішення виконавчої дирекції про участь Фонду в міжнародних організаціях у сфері гарантування (страхування) депозитів; 8) затверджує рішення виконавчої дирекції Фонду про встановлення спеціального збору до Фонду або диференційованих зборів до Фонду залежно від ризиків банків; 9) затверджує рішення виконавчої дирекції Фонду про залучення кредиту або безповоротної фінансової допомоги; 10) щорічно визначає аудитора для проведення аудиторської перевірки Фонду; 11) затверджує річний звіт Фонду; 12) приймає рішення про проведення позачергової аудиторської перевірки Фонду і визначає аудитора для її проведення; 13) затверджує положення про службу внутрішнього аудиту Фонду, погоджує призначення та звільнення керівника служби внутрішнього аудиту; 14) затверджує вимоги до розкриття інформації про діяльність Фонду; 15) затверджує порядок та умови оплати праці членів виконавчої дирекції Фонду; 16) затверджує перелік посад працівників Фонду, на які поширюються вимоги частини другої статті 16 цього Закону; 16-1) затверджує порядок відбору членів виконавчої дирекції Фонду та уповноважених осіб Фонду; 17) приймає рішення про збільшення граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Директором - розпорядником Фонду може бути громадянин України, який постійно проживає в Україні, має повну вищу освіту в галузі економіки, фінансів чи права, стаж роботи за фахом не менше ніж п'ять років, бездоганну ділову репутацію та не має непогашених судимостей за вчинення корисливих злочинів. Директор - розпорядник Фонду не може бути керівником, учасником або пов'язаною особою банку.

Водночас, ч. 4 ст. 13 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Директор - розпорядник Фонду може бути достроково звільнений з посади адміністративною радою Фонду в разі: 1) подання заяви про припинення повноважень за власним бажанням; 2) неможливості виконання покладених на нього обов'язків, у тому числі за станом здоров'я, що підтверджується відповідним медичним висновком; 3) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього; 4) смерті або на підставі рішення суду про визнання його недієздатним, безвісно відсутнім чи оголошення померлим; 5) виявлення обставин, що свідчать про невідповідність директора - розпорядника Фонду вимогам, визначеним частиною другою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», учасники банку - засновники банку, акціонери банку, який є публічним акціонерним товариством, і пайовики кооперативного банку.

Позивач зазначав, що згідно інформації, що містилась на офіційному сайті Національного банку України та була загальнодоступною, ОСОБА_2 є акціонером ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», якому належать 5,1978% акцій Банку, що у свою чергу не відповідає приписам чинного законодавства, відтак Адміністративною радою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб мають бути вжиті заходи щодо звільнення ОСОБА_2 з посади.

Разом з тим, представник відповідача доводила суд до відома проте, що з відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності банку, які розміщені на сайті ПАТ «Міжнаробний інвестиційний банк», слідує, що частка ОСОБА_2 у статутному капіталі ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» була розподілена між іншими фізичними особами, що спростовує доводи позивача.

Судом за наслідком розгляду справи, згідно Відомостей про остаточних ключових учасників у структурі власності ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк» станом як на 06.08.2015р., так і на 01.01.2016р., встановлено, що на час вирішення даної справи, ОСОБА_2 не є акціонером чи учасником ПАТ «Міжнародний інвестиційний банк», відтак на твердження позивача про те, що ОСОБА_2 не відповідає приписам ч. 2 ст. 13 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», наразі не відповідає дійсним обставинами справи.

Крім того, суд вважає за доцільне зазначити про таке.

Водночас, суд вважає за доцільне зазначити, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як випливає зі змісту статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Поряд з цим, частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

У пункті 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно частини 1статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З наведених процесуальних норм Закону випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється.

В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливості реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Відтак, дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права та інтереси особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №9-зп від 25 грудня 1997 року, будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Аналізуючи вищенаведені норми закону, вбачається, що під час розгляду справи суд повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, а також встановити обов'язок органу влади вчинити певну дію.

Натомість, позивач на підтвердження порушення своїх прав зазначав, що призначенням ОСОБА_2 на посаду директором - розпорядника Фонду гарантування вкладів, ставлять під сумнів можливість забезпечення повернення суми вкладів позивачу як вкладнику банку.

Таким чином, в мотивування порушеного права (законного інтересу) на момент звернення до суду, позивачем покладені його суб'єктивні припущення щодо порушення його прав у майбутньому.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених вище норм чинного процесуального законодавства свідчать, що позовні вимоги мають бути обґрунтованими, тобто мають базуватись не на припущеннях, а підтверджуватись належними та допустимими доказами.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур