Справа № К/9991/556/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2016 р. м. Київ К/9991/556/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Ємельянової В.І.,

Загороднього А.Ф.,

секретар судового засідання Іванова Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2007 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2010 року в справі за його позовом до Київського національного університету внутрішніх справ, ректора Київського національного університету внутрішніх справ про поновлення на навчанні,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2006 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом в якому зазначав, що проходив навчання у Київському національному університеті внутрішніх справ та у квітні 2006 року був відрахований зі складу студентів та відряджений до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області.

Посилаючись на протиправність дій відповідачів, просив суд визнати неправомірним наказ ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 13 квітня 2006 року № 42 по особовому складу в частині відрахування з Київського національного університету внутрішніх справ та відрядження до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області для вирішення питання про подальше перебування в органах внутрішніх справ на підставі висновку службової перевірки кадрової комісії за фактом порушення службової дисципліни; визнати незаконними дії та бездіяльність ректора Київського національного університету внутрішніх справ що передували виданню наказу від 13 квітня 2006 року; зобов'язати ректора Київського національного університету внутрішніх справ скасувати наказ від 13 квітня 2006 року в частині як протиправний, безпідставний та необґрунтований; зобов'язати ректора Київського національного університету внутрішніх справ вжити заходи щодо поновлення порушених конституційних прав на навчання та відшкодування шкоди шляхом складання персональної навчальної план-програми навчання для проведення додаткових занять з метою поновлення на навчанні на другому курсі та ліквідації академічної заборгованості; для відшкодування вартості додаткових занять викладачів, які не передбачені семестровим планом, стягнути з ректора Київського національного університету внутрішніх справ відповідно до вимог Кодексу законів про працю України подвійну платню вартості надурочних робіт викладачів у додатковий навчальний час або у неробочі дні.

Постановою Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2007 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2010 року рішення суду першої інстанції від 16 квітня 2007 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, позивач просив суд скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з вересня 2005 року був слухачем 102 навчальної групи 1 курсу факультету післядипломної освіти навчально-наукового інституту управління Київського національного університету внутрішніх справ.

Наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 13 квітня 2006 року № 42 о/с позивача відраховано за порушення службової дисципліни, відрядивши його в розпорядження Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області для вирішення питання про подальше проходження служби в органах внутрішніх справ, з 14 квітня 2006 року.

Підставою для відрахування з числа студентів став висновок службової перевірки за фактом порушення службової дисципліни, підтримання неділових стосунків слухачем факультету післядипломної освіти навчально-наукового інституту управління старшим лейтенантом міліції ОСОБА_4 та слухачем центру підготовки науково-педагогічних кадрів навчально-наукового інституту управління Київського національного університету внутрішніх справ старшим лейтенантом міліції ОСОБА_5, затверджений 12 квітня 2006 року ректором Київського національного університету внутрішніх справ.

Відповідно до цього висновку грубе порушення службової дисципліни, що виразилося у підтриманні неділових стосунків з метою надання сприяння в умовно-достроковому звільненні засудженому ОСОБА_6, що відбував покарання у ВТК № 7 Херсонської області за вироком Судової колегії Вінницького обласного суду за статтею 94 Кримінального кодексу України, стало можливим внаслідок низьких морально-ділових якостей позивача, грубого ігнорування вимог Закону України «Про міліцію», Присяги працівника міліції, Кодексу честі працівника міліції, наказів та розпоряджень керівництва Київського національного університету внутрішніх справ.

Підставою для проведення службової перевірки стали результати службової перевірки по заяві ОСОБА_7, проведеної управлінням внутрішньої безпеки в місті Києві департаменту внутрішньої безпеки Головного управління по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до висновку службової перевірки, затвердженого 13 березня 2006 року, ОСОБА_4 надав негативну оцінку своїм діям щодо втручання в діяльність виправно-трудової установи, сприяння в незаконному достроковому виході з місць позбавлення волі ОСОБА_6, засудженого за скоєння особливо тяжкого злочину, вступ в неділові стосунки з ОСОБА_7, пояснивши їх виключно бажанням надати допомогу.

Прийнято рішення про направлення матеріалів службової перевірки до прокуратури Солом'янського району міста Києва для прийняття рішення відповідно до чинного законодавства України та направлення копії висновку до Київського національного університету внутрішніх справ для прийняття рішення про притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що дії позивача по порушенню дисципліни, які стали підставою для проведення службової перевірки і подальшого його відрахування з університету, були належною підставою для видання оскаржуваного наказу; право ректора на відрахування з університету передбачено пунктом 16 Статуту Київського національного університету внутрішніх справ.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин справи колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Видаючи наказ про відрахування позивача за порушення службової дисципліни, відповідачі керувалися наказом Міністра внутрішніх справ України від 13 вересня 1994 року № 505 «Про затвердження Статусу слухачів і курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України».

У обґрунтування апеляційної скарги позивач посилався на те, що наказ Міністра внутрішніх справ України від 13 вересня 1994 року № 505 відповідно до законодавства України не пройшов обов'язкової державної реєстрації, а тому не може бути визнаний чинним, а також 29 травня 1996 року скасований наказом Міністра внутрішніх справ України № 371.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув увагу на зазначені обставини і також посилався на положення Статуту слухачів і курсантів вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, не перевірив його чинність на час виникнення спірних правовідносин, зокрема через відсутність реєстрації відповідно до вимог Указу Президента України від 3 жовтня 1992 року «Про державну реєстрацію нормативних актів міністерств та інших органів державної виконавчої влади» та Положення про державну реєстрацію нормативних актів міністерств, інших органів державної виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731.

Також судами попередніх інстанцій не перевірено правомірність наказу в частині відрядження позивача у розпорядження Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області для вирішення питання про подальше проходження служби в органах внутрішніх справ, а не на посаду, з якої він був зарахований слухачем факультету післядипломної освіти.

Позивач помилково у касаційній скарзі посилається на те, що відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР він підлягає поновленню на попередній посаді, в тому числі і посаді слухача інституту, оскільки даним пунктом передбачено поновлення на попередній роботі (посаді) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ, а не відрахування із числа слухачів.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд.

На підставі наведеного та керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Солом'янського районного суду міста Києва від 16 квітня 2007 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2010 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: