Справа № 826/14440/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 січня 2016 року № 826/14440/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського окружного адміністративного суду, Голови Черкаського окружного адміністративного суду Коваленко Василя Івановича, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Черкаського окружного адміністративного суду, Голови Черкаського окружного адміністративного суду Коваленко Василя Івановича (надалі також - відповідач1), Державної судової адміністрації України (надалі також - відповідач2), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області (надалі також - відповідач3), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови Черкаського окружного адміністративного суду від 20.03.2013р. №31-0 про відрахування ОСОБА_1 зі штату Черкаського окружного адміністративного суду;

- визнати протиправним та скасувати частину першу наказу голови Черкаського окружного адміністративного суду «Про зарахування ОСОБА_1 та внесення змін в облікові документи» від 17 червня 2015 №112-0 щодо формулювання його змісту, а саме:

«Зарахувати ОСОБА_1 з 17 червня 2015р. на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, взявши до уваги, що суддя ОСОБА_1 не здійснює правосуддя з 01 серпня 2012 року»;

- внести зміни у формулювання змісту частини першої наказу голови Черкаського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 № 112-0 та викласти її в такій редакції:

«Поновити ОСОБА_1 на попередній роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 р., з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, з врахуванням виплат передбачених законом та з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів і сум виплачених при звільненні, за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015 р.» на підставі Указу Президента України від 07.07.2015р. №582/2014, рішення Ради суддів України від 04.06.2015р. № 51 та наказу Державної судової адміністрації України від 05.06.2015 №79;

- визнати неправомірну відмову голови Черкаського окружного адміністративного суду щодо поновлення позивачу правового статусу судді шляхом поновлення на роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 року та виплати позивачу середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 р. по час поновлення на роботі на посаді судді 17 червня 2015 р., з відповідними відрахуваннями зборів та обов'язкових платежів, і сум виплачених при звільненні;

- визнати недійсним запис у трудовій книжці № 37 від 17.06.2015 р., а саме: «Зарахувати на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду» та зобов'язати голову Черкаського окружного адміністративного суду внести запис до трудової книжки наступного змісту: «Поновити на попередній роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 р.»;

- визнати протиправною бездіяльність голови Черкаського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, Територіального управління ДСА України в Черкаській області про відмову у нарахуванні та виплаті позивачеві середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 по час зарахування до штату названого суду 17 червня 2015 р.;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Черкаській області виділити асигнування для фінансування суддівської винагороди та інших доплат для нарахування та виплати позивачеві середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015р., на суму 610 000 грн., а Черкаському окружному адміністративному суду провести нарахування та виплату на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, з врахуванням інших виплат передбачених законом, на загальну суму 610 000 грн., як незаконно звільнену, з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів та сум виплачених при моєму звільненні, за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015 р.;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015р., на суму 610 000 грн., з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів та сум виплачених при звільненні позивача, за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015 р.;

- стягнути з Черкаського окружного адміністративного суду на користь позивача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 року по 17 червня 2015 року, як незаконно звільнену, на загальну суму 610 000 грн., з розрахунку суми 16 800 грн. за місяць, з відрахуванням зборів і обов'язкових платежів та сум виплачених при її звільненні;

- стягнути з Черкаського окружного адміністративного суду середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць та в цій частині постанову суду допустити до негайного виконання;

- стягнути з Черкаського окружного адміністративного суду моральну шкоду у сумі 10 000 грн. завдану незаконним звільненням з посади судді, що призвело до моральних та фізичних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, яке вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що підірвало ділову репутацію серед колег, друзів, громадськості;

- відшкодувати з Черкаського окружного адміністративного суду на користь позивача витрати понесені на судовий збір.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем1 в супереч приписів чинного законодавства внесено невірний запис до трудової книжки позивача, що завдає шкоди охоронюваним правам та інтересам позивача, зокрема, призводить до не здійснення виплати за час вимушеного прогулу.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували з мотивів необґрунтованості та безпідставності.

Відповідачі 1, 2 надіслали до суду клопотання про слухання справи за відсутності їх повноважних представників.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.01.2016р. у закрито провадження у справі в частині позовних вимог позивача про визнання протиправним та скасування наказу голови Черкаського окружного адміністративного суду від 20.03.2013р. №31-0 про відрахування ОСОБА_1 зі штату Черкаського окружного адміністративного суду, в порядку п. 4 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що Указом Президента України «Про призначення суддів» № 676/2007 від 01.08.2007р. ОСОБА_1 призначено на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду строком на п'ять років.

На підставі зазначеного Указу Президента України наказом голови Черкаського окружного адміністративного суду від 11.09.2007р. № 6-о ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду.

Указом Президента України «Про звільнення суддів» від 13.03.2013р. за № 132/2013 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Черкаського окружного адміністративного суду у зв'язку із закінченням строку, на який її призначено.

На підставі вищевказаного, головою Черкаського окружного адміністративного суду видано спірний наказ №31-о від 20.03.13р. «Про відрахування зі штату суду ОСОБА_1», яким позивачку з 21.03.13р. звільнено з посади судді та виплачено компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки.

В подальшому, постановою Вищого адміністративного суду України від 06.06.2013 р. у справі № П/800/35/13, скасовано рішення ВРЮ від 18.12.2012 №1216/0/15-к в частині внесення подання до Президента України про звільнення позивачки з посади судді.

Згідно Указу Президента України П.Порошенка від 07.07.2014 №582/2014 «Питання ОСОБА_1», скасовано Указ Президента України від 13.03.2013 №132/2013 в частині звільнення позивача з посади судді Черкаського окружного адміністративного суду, у зв'язку із закінченням строку на який її було призначено.

17.06.2015 р. Головою Черкаського окружного адміністративного суду видано наказ №112-0 «Про зарахування ОСОБА_1. та внесення змін до облікових документів», в якому зазначено:

«Зарахувати ОСОБА_1 з 17 червня 2015р. на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду з посадовим окладом відповідно до штатного розпису, взявши до уваги, що суддя ОСОБА_1 не здійснює правосуддя з 01 серпня 2012 року».

Однак, позивачка з формулюванням даного наказу не погоджуюся та вважає його протиправним, оскільки у його змісті відсутній запис про поновлення позивача на роботі, на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду, що обмежує на переконання позивачки її право поновлення суддівських повноважень та поновлення останній правового статусу судді в повному обсязі, відповідно до Указу Президента України від 07.07.2014 № 582/2014 та рішення Ради суддів України від 04.06.2015 № 51.

Крім того, позивач зазначала, що формулювання наказу голови Черкаського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 №112-0 обмежує дії Указу Президента України від 01.08.2007 р. №676/2007 «Про призначення суддів» в частині законного права останньої на виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу на підставі ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Зважаючи на вищевикладені обставини, позивачка звернулась з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 2 ст. 5 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а також статус професійного судді регламентовані приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Як встановлено частиною 1статті 51 цього Закону, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до статті 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно з пунктом 1 частини 5 статті 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі закінчення строку, на який його обрано чи призначено.

Статтею 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено порядок звільнення судді з посади у разі закінчення строку, на який його призначено.

Відповідно до частин 1, 2, 3 вказаної норми Вища рада юстиції вносить подання Президентові України про звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено, якщо: 1) суддя за повідомленням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України своєчасно не подав без поважних причин заяву про обрання його на посаду судді безстроково; 2) щодо судді Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково.

Вища рада юстиції вносить подання про звільнення судді з посади у зв'язку з закінченням строку призначення із зазначенням дати, з якої суддя має бути звільнений.

Суддя звільняється з посади Президентом України.

В силу положень частини 3 статті 7 Указу Президента «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті «Про судоустрій і статус суддів» повноваження голови місцевого суду, голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ.

Як вже було судом встановлено, відповідачем1 на підставі Указу Президента від 07.07.2014 №582/2014, видано наказ 17.06.2015 р. №112-0 «Про зарахування ОСОБА_1. та внесення змін до облікових документів».

Однак позивач не погоджуючись із формулюванням наказу вказувала його неправомірність, оскільки порушено її право на поновлення суддівських повноважень та поновлення останній правового статусу судді в повному обсязі.

Суд відхиляє такі доводи, зважаючи на наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Проте, суд звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір й рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З огляду на викладене, посилання позивача на частину 2 статті 235 Кодексу законів про працю України є помилковим, оскільки Президент України не є органом, який вирішує трудовий спір та поновлює працівника на роботі.

В розрізі наведеного суд звертає увагу на те, що станом на час прийняття Черкаським окружним адміністративним судом наказу №112-о від 17.06.2015р. «Про зарахування ОСОБА_1 та внесення змін в облікові документи» відсутнє рішення суду, яким позивача поновлено на роботі та зобов'язано Черкаський окружний адміністративний суд виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Поряд з цим, суд приймає до уваги той факт, що Указ Президента №582/2014 від 7 липня 2014 року не містить відомостей про незаконність звільнення ОСОБА_1 та не містить відомостей щодо зобов'язання відповідача1 виплатити середній заробіток за вимушеного прогулу.

Таким чином, ані факт незаконного звільнення, ані факт вимушеного прогулу, в судовому порядку не встановлювався.

Також суд звертає увагу на те, що Указ Президента України від 7 липня 2014 року не поширює свою дію на минулий період, тобто не має зворотної дії в часі, що прямо передбачено частиною 1 статті 58 Конституції України. Тобто, скасування Президентом України свого попереднього Указу не створює наслідків у вигляді поновлення судді на роботі з дати її звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про правомірність наказу голови Черкаського окружного адміністративного суду «Про зарахування ОСОБА_1 та внесення змін в облікові документи» від 17 червня 2015 №112-0 та відсутність правових підстав для внести змін у формулювання його змісту.

Водночас, позовні вимоги про визнання неправомірною відмови голови Черкаського окружного адміністративного суду щодо поновлення позивачу правового статусу судді шляхом поновлення на роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 року та виплати позивачу середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 р. по час поновлення на роботі на посаді судді 17 червня 2015 р., задоволенню не підлягають.

Так, доводи позивача про протиправну відмову у поновлення позивачу правового статусу судді шляхом поновлення на роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 року, визнаються судом необґрунтованими.

Як вже було судом встановлено, Указом Президента від 07.07.2014 №582/2014 «Пиатння ОСОБА_1» скасовано положення Указу Президента України від 13.03.2013 №132 «Про звільнення суддів» у частині звільнення з посади судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 у зв'язку із закінченням строку, на який її призначено.

Таким чином положення згадуваного Указу не містять ані застережень про незаконне звільнення, ані приписів про поновлення ОСОБА_1 на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду, ані конкретної календарної дати, за якої позивача мало бути поновлено на посаді.

Разом з тим, фактичні обставини справи свідчать, що за наслідком заяви позивача про зарахування до штату Черкаського окружного адміністративного суду, листом від 06.08.2014 відповідач1 повідомив проте, що станом на 30 липня 2014 року штат суддів Черкаського окружного адміністративного суду повністю укомплектований, з огляду про що відсутня будь-яка можливість зарахування ОСОБА_1 до штату суду Черкаського окружного адміністративного суду. При цьому, позивачку було повідомлено про те, що для вирішення даного питання Черкаським окружним адміністративним судом здійснені звернення до компетентних органів.

В подальшому, Рішенням Ради суддів України від 04.06.2015р. №51, була погоджена кількість суддів у Черкаському окружному адміністративному судді, яка була визначена наказом ДСА України «Про визначення кількості суддів у адміністративних судах України» від 14.05.2012 р. та вирішено збільшити кількість суддів названого суду до 20 суддів (частина 2 рішення РСУ № 51 від 04.06.2015 р.).

05.06.2015 Державною судовою адміністрацією України винесено наказ №79 «Про визначення кількості суддів у деяких адміністративних судах» щодо внесення змін до наказу ДСА України від 14.05.2012 № 52 «Про визначення кількості суддів у адміністративних судах України» (з подальшими змінами), яким збільшено кількісний склад суддів Черкаського окружного адміністративного суду до « 20 суддів» (пп. 1.1.1 п. 1.1 частини першої наказу ДСА України від 05.06.2015 р. № 79) та виділено асигнування для названого суду, з урахуванням змін у кількісному складі суддів, а також забезпечено фінансування цього суду для виплати суддівської винагороди суддям, з урахуванням цього наказу.

В подальшому, за заявою позивачки від 17.06.2015, відповідачем1 видано наказ від 17.06.2015 №112-о «Про зарахування ОСОБА_1 та внесення змін до облікових документів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність порушень приписів чинного законодавства з боку Голови Черкаського окружного адміністративного суду при вирішенні питання щодо зарахування ОСОБА_1 до штату Черкаського окружного адміністративного суду.

Разом з тим, позовні вимоги про виплату позивачці середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 р. по час поновлення на роботі на посаді судді 17 червня 2015 р., задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Згідно до ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до вказаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні середнього заробітку суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (із наступними змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Однак, у розрізі наведених вище норм чинного законодавства, суд звертає увагу на те, що Указ Президента України від 13.03.2013 №132/2013 є ненормативним актом одноразового застосування та вичерпав свою дію, натомість проміжок часу з моменту звільнення до моменту зарахування на посаду - 17.06.2015 не визнаний у судовому порядку вимушеним прогулом, а відтак у суду відсутні правові підстави присуджувати до стягнення суми заробітної плати за вказаний період.

Водночас, позовна вимога про зобов'язання відшкодувати на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5 та від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням вище викладених норм та з'ясованих обставин суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна їй відповідачем моральна шкода. Позивачем не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, тому суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення із відповідача на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. не підлягає задоволенню.

Позовна вимога про визнання запису у трудовій книжці № 37 від 17.06.2015 р., а саме: «Зарахувати на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду» недійсним та зобов'язання голову Черкаського окружного адміністративного суду внести запис до трудової книжки наступного змісту: «Поновити на попередній роботі на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду з 13 березня 2013 р.», задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110) затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58).

Згідно пункту 2.10 Інструкції №58 у розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № такий-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «Запис за № такий-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «Запис за № такий-то є недійсним, звільнений ...» і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Згідно з пунктом 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Системний аналіз наведених положень Інструкції свідчить, що обов'язковою умовою внесення до трудової книжки працівника запису про недійсність того чи іншого запису, є видача власником або уповноваженим органом відповідного наказу.

Відтак, визнання недійним запису в трудовій книжці позивача №37 від 17.06.2015р. про зарахування на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду та внесення нового запису до трудової книжки про поновлення позивача на роботі є безпідставним, оскільки наказ голови суду з цього питання не видавався.

Разом з тим, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність голови Черкаського окружного адміністративного суду, Державної судової адміністрації України, Територіального управління ДСА України в Черкаській області про відмову у нарахуванні та виплаті позивачеві середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 по час зарахування до штату названого суду 17 червня 2015 р., задоволенню не підлягає.

Так, під бездіяльністю суд розуміє пасивну поведінку суб'єкта владних повноважень, яка виражається у формі не вчинення дії (дій), яку вона зобов'язана була вчинити в силу приписів чинного законодавства.

В межах судового розгляду справи встановлено відсутність з боку відповідачів бездіяльності щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачеві середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 13 березня 2013 по час зарахування до штату названого суду 17 червня 2015 р., оскільки ні в Указі Президента від 07.07.2014 №582/2014 відсутнє посилання про виплату середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, також відсутнє і рішення суду з даного питання.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про зобов'язати відповідачів виділити асигнування для фінансування суддівської винагороди та інших доплат для нарахування та виплати позивачеві середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, за період з 13 березня 2013 р. по 17 червня 2015р., на суму 610 000 грн. та здійснити відповідне нарахування таких виплат, як похідні від первісних, задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 69, 70, 71, 128, 158 - 163, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур