Справа № 826/16977/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2016 року № 826/16977/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними та скасування постанов,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, в якому просить:

1) Визнати протиправним та скасувати припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за № С-0412/4 від 04.12.2014 р.

2) Постанову в справі про адміністративне правопорушення №А-0302/5 винесену 03.02.2015 р. заступником директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області - начальником Інспекційного управління № 1 Філончуком В.В., про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУаП, визнати протиправною та скасувати, а справу закрити.

3) Визнати протиправними та скасувати постанову від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 10 % виконавчого збору у розмірі 1020,00 грн. та постанову від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у сумі 150,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані протиправним винесенням відповідачами 1, 2 оскаржуваних постанов.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляд справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Враховуючи неявку в судове засідання представника відповідача 2, суд вважає за можливе подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно статті 10 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20 травня 1999 року N 687-XIV (надалі - Закон N 687-XIV) для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року N 3038-VI (надалі - Закон N 3038-VI).

Відповідно до статті 41 Закону N 3038-VI державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи.

Правовий статус Державної архітектурно-будівельної інспекції України та повноваження їх посадових осіб визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», Положенням про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженим Указом Президента України від 08 квітня 2011 року №439/2011 (надалі - Положення №439/2011).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про архітектурну діяльність», для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд.

Статтею 4 Закону N 687-XIV передбачено, що під час створення об'єкта архітектури виконується комплекс робіт, який, зокрема, включає прийняття спорудженого об'єкта в експлуатацію.

Згідно п.1 Положення №439/2011 Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлово-комунального господарства.

Як встановлено п.6 Положення №439/2011 Держархбудінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києва та Севастополі або міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька регіонів) територіальні органи.

Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області при здійсненні своєї діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Держархбудінспекції України, а також Положенням про департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, затвердженим наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 10.10.2014 р. № 272 (далі - Положення № 272).

Основними завданнями Департаменту є участь у реалізації державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю, контролю у сфері житлового-комунального господарства, а саме: здійснення державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; здійснення державного контролю за дотриманням законодавства, стандартів, проектних рішень, нормативів, норм, порядків і правил у сфері житлово-комунального господарства; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури.

Процедуру здійснення заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної з будівництвом об'єкта архітектури, який за складністю архітектурно-будівельного рішення та (або) інженерного обладнання належить до IV і V категорії складності визначено Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року № 553 (надалі - Порядок № 553).

Пунктами 3, 4, 5 Порядку № 553 здійснення державного архітектурно-будівельного контролю передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється посадовими особами інспекцій відповідно до їх посадових інструкцій та функціональних повноважень.

Посадові особи інспекцій мають службові посвідчення встановленого зразка, форма якого затверджується Мінрегіоном, а також особистий штамп із зазначенням номера і найменування інспекції, яку вони представляють.

Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за територіальним принципом (у межах областей) у порядку проведення планових та позапланових перевірок.

готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів.

Підставами для проведення позапланової перевірки є: подання суб'єктом містобудування письмової заяви про проведення перевірки об'єкта будівництва або будівельної продукції за його бажанням чи письмової заяви про проведення перевірки щодо дотримання суб'єктом господарювання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної з будівництвом об'єкта архітектури, який за складністю архітектурно-будівельного рішення та (або) інженерного обладнання належить до IV і V категорії складності; необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів; виявлення факту самочинного будівництва об'єкта; перевірка виконання суб'єктом містобудівної діяльності вимог приписів інспекцій; перевірка виконання суб'єктом господарювання вимог інспекції щодо усунення порушень ліцензіатом ліцензійних умов провадження господарської діяльності, пов'язаної з будівництвом об'єкта архітектури, який за складністю архітектурно-будівельного рішення та (або) інженерного обладнання належить до IV і V категорії складності; звернення фізичних чи юридичних осіб про порушення суб'єктом містобудування вимог містобудівного законодавства; вимога правоохоронних органів про проведення перевірки.

Відповідно до п.16 Порядку №553 за результатами державного архітектурно-будівельного контролю посадовою особою інспекції складається акт перевірки відповідно до вимог, установлених цим Порядком. Форми актів та інших документів, які складаються під час або за результатами здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затверджуються Мінрегіоном (п.15 Порядку №553).

Як передбачено у п.п. 17, 19 Порядку №553 у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, крім акта перевірки, складається протокол, разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт; припис складається у двох примірниках.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю наділена повноваженнями здійснювати заходи, спрямовані на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на об'єктах всіх категорій складності, отже доводи позивача про відсутність у відповідача повноважень здійснювати перевірку додержання вимог містобудівного законодавства не заслуговують на увагу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі звернення гр. ОСОБА_3 (вхідний № 7/10-С-2908/18 від 29.08.2014) уповноваженою особою відповідача 1 на підставі направлення для проведення позапланової перевірки від 29.08.2014 р. № 2071.14/08/01, в присутності гр. ОСОБА_1 05.09.2014 р. була проведена позапланова перевірка дотримання вимог містобудівного законодавства останнім під час будівництва садового будинку та господарських приміщень за адресою: АДРЕСА_1.

Під час перевірки з виїздом на місце встановлено, що станом на 05.09.2014 р. на земельній ділянці за вищевказаною адресою, яка належить гр. ОСОБА_1 на підставі державного акту, зареєстрованого в Книзі записів державних актів від 24.10.1998 р. за № 621/14275 (цільове призначення - для ведення садівництва) гр. ОСОБА_1 побудовано у 2000 р. садовий будинок літ. А загальною площею 231,6 кв.м. (сертифікат відповідності від 24.12.2010 р. № КС 004646), мансарду житлову літ. «А», підвал під будівлю літ. «під А», ганок, альтанку літ. «Б» площею 8,5 кв.м., вбиральню літ. «В» площею 2,9 кв.м., літню кухню літ «Г» площею 15 кв.м., ганок, літній душ літ. «Д» площею 2 кв.м., сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м., свердловину літ. «І» площею 74 кв.м., колодязь літ. «ІІ» площею 10,8 кв.м., ворота літ. «№1» площею 7,2 кв.м., хвіртку метал. Літ. «№2» площею 1 кв.м., огорожу літ. «№3» площею 122,5 кв.м., хвіртку літ. «№4» площею 1 кв.м, огорожу літ. «№5» площею 183 кв.м., відповідно до паспорту технічної інвентаризації виданого КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 15.11.2010 р., інв. № 51.

Також перевіркою встановлено, що відповідно до винесення меж в натуру земельної ділянки, яка належить гр. ОСОБА_3, відповідно до державного акту від 17.02.2009 р. серії НОМЕР_1, сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м. та металева огорожа літ. «№5», яка належить гр. ОСОБА_1, яка побудована на фундаменті стрічкового типу, частково розташовані на земельній ділянці, яка належить гр. ОСОБА_3, чим порушено п. 3.25 та додаток 3.1 п. 1* табл. 1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Зауважень щодо здійснення контролюючого заходу у сфері містобудівної діяльності гр. ОСОБА_1 не висловив, але від отримання акту перевірки відмовився, про що зроблена відмітка в акті, примірник якого надіслано засобами поштового зв'язку.

За виявлені порушення Інспекцією ДАБК у Київській області винесено припис від 09.09.2014 р. за № С-0909/2 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з вимогою усунути допущені правопорушення до 23.09.2014 р., згідно вимог чинного законодавства. Від отримання припису позивач відмовився, про що зроблена відмітка в приписі, примірник якого надіслано засобами поштового зв'язку.

Перевіркою виконання вимог припису від 09.09.2014 р. за № С-0909/2, уповноваженою особою відповідача на підставі направлення № 198.14/03 від 01.12.2014 у присутності відповідача встановлено, що станом на 04.12.2014 на земельній ділянці за вищевказаною адресою ознак виконання будівельних робіт з моменту останньої перевірки 05.09.2014 р. не виявлено.

Водночас, сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м. та металева огорожа літ. «№5», яка побудована на фундаменті стрічкового типу, частково розташовані на сусідній земельній ділянці, яка належить гр. ОСОБА_3, чим порушено п. 3.25 та додаток 3.1 п. 1* табл. 1 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Враховуючи наведене вище, гр. ОСОБА_1 вимоги припису № С-0909/2 не виконав. Від отримання акту перевірки та припису позивач відмовився.

За результатами перевірки складено акт від 04.12.2014 р. та гр. ОСОБА_1 надано припис № С-0412/4 з вимогою знести до 04.01.2015 р. сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м. та металеву огорожу літ. «№5», які частково розташовані на сусідній земельній ділянці в добровільному порядку.

04.12.2014 р. Департаментом видано припис про усунення виявлених правопорушень № С-0412/4 та складено протокол №З-Л-2001/1 від 20.01.2015 р.

В подальшому, в процесі розпочатого примусового виконання постанови № А-0302/5, виданої 03.02.2015 р. ДДАБІ у Київській області про стягнення з ОСОБА_1 штрафу в розмірі 10 200,00 грн., головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 150,00 грн. та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 1020,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийнятими рішеннями, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Процедуру накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності (далі - штрафи), що передбачені Законом України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" визначено Порядком накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1995 р. N 244 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 жовтня 2013 р. N 735) (надалі - Порядок № 735).

Відповідно до п. 6 Порядку № 735 штраф за правопорушення може бути накладено на суб'єкта містобудування протягом шести місяців з дня виявлення правопорушення, але не пізніше ніж через три роки з дня його вчинення.

Днем виявлення правопорушення є день складення акта перевірки відповідного суб'єкта містобудування.

Одержавши матеріали справи про адміністративне правопорушення, конкретний компетентний орган (посадова особа) адміністративної юрисдикції, визначених у статтях 218-24415 КУаП, здійснює офіційне вирішення справи та дає правову оцінку діям правопорушника.

Статтею 2446 Кодекс України про адміністративні правопорушення передбачено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю розглядають справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил під час будівництва, порушенням законодавства під час планування та забудови територій та невиконанням законних вимог (приписів) посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю (статті 96, 96 1 (крім частин третьої - п'ятої), частини перша та друга статті 188 42).

Орган державного архітектурно-будівельного нагляду розглядає справи про адміністративні правопорушення, пов'язані з порушенням законодавства з питань надання документів, необхідних для здійснення будівництва, невиконанням законних вимог (приписів) головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі (частини третя - п'ята статті 96 1, частина третя статті 188 42).

Від імені органу державного архітектурно-будівельного нагляду розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право головні інспектори будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі (частини третя - п'ята статті 96 1, частина третя статті 188 42).

Як вбачається з матеріалів справи, акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил було складено відповідачем 1 - 05.09.2014 р. Отже, днем виявлення правопорушення є саме 05.09.2014 р.

В свою чергу, постанову № А-0302/5 по справі про адміністративне правопорушення було винесено 03.02.2015 р., тобто в межах шестимісячного строку, передбаченого п. 6 Порядку № 735.

З урахування наведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача щодо порушення відповідачем строків для накладення адміністративного стягнення.

Разом з тим, вирішуючи дану справу суд виходить із наступного.

Перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 не дотримується вимог ст. 91 Земельного кодексу України та порушує права суміжних земельних ділянок, а саме: самовільно займає частину земельної ділянки гр. ОСОБА_3 орієнтованою площею 0,0008 га та самовільно займає частину земельної ділянки гр. ОСОБА_4 орієнтованою площею - 0,0004 га.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Перелік способів захисту порушених прав визначає ст. 16 Цивільного кодексу України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити порушені права чи інтереси і в інший спосіб, який встановлений договором або законом.

Вказана норма кореспондується із ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Також відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 3 ст. 152 Земельного Кодексу України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів.

Статтею 155 Земельного Кодексу України проголошено, що у разі видання державним органом акта, яким порушуються права щодо володіння, користування чи розпорядження належною особі земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Разом з тим, в силу приписів ст. 182 Цивільного кодексу України (чинного на час виникнення права власності на нерухоме майно у позивача) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч. 2 ст. 318 цього ж Кодексу).

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 3, 6, 7 ст. 319 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 2 ст. 331 Цивільного кодексу України визначено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ч. ч. 1 та 2 ст. 375 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Статтею 377 Цивільного кодексу України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Аналіз наведених вище норм права дає суду дійти висновку про те, що право власності як на земельну ділянку так і на об'єкт нерухомості підлягає реєстрації у встановленому законом порядку. Отже, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, на земельній ділянці АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку від 24.10.1998 р., позивачем було побудовано садовий будинок № 11, двоповерховий з господарськими спорудами і будівлями у 2000 році.

Право власності на садовий будинок було зареєстровано позивачем в Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 21.01.2011 р., про що видано Витяг про державну реєстрацію прав.

24.12.2010 р. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області видано Сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам (реєстраційний номер КС 004646). Вказаним сертифікатом Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкту - садового будинку, двоповерхового, загальною площею - 231,6 м 2 з господарськими спорудами і будівлями відповідно до технічного паспорту, виданого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації від 15.11.2010 р. за адресою: АДРЕСА_2 державним стандартам, будівельним нормам та приписам.

Разом з тим, позивач зазначає, що ОСОБА_3 отримала державний акт на земельну ділянку лише 17.02.2009 р., що вчинено пізніше ніж збудовані господарські споруди, які пройшли перевірку та сертифікацію відповідності державним будівельним нормам, стандартам і правилам Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області у 2010 році, що не було враховано відповідачем 1 під час винесення оскаржуваної постанови.

Однак, суд не може погодитися з доводами позивача з огляду на наступне.

Як вбачається із Витягу про державну реєстрацію прав, виданим КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Згідно із Сертифікатом відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам (реєстраційний номер КС 004646) площа садового будинку становить 231,6 кв.м.

Разом з тим, доказів реєстрації права власності на господарські споруди: мансарду житлову літ. «А», підвал під будівлю літ. «під А», ганок, альтанку літ. «Б» площею 8,5 кв.м., вбиральню літ. «В» площею 2,9 кв.м., літню кухню літ «Г» площею 15 кв.м., ганок, літній душ літ. «Д» площею 2 кв.м., сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м., свердловину літ. «І» площею 74 кв.м., колодязь літ. «ІІ» площею 10,8 кв.м., ворота літ. «№1» площею 7,2 кв.м., хвіртку метал. Літ. «№2» площею 1 кв.м., огорожу літ. «№3» площею 122,5 кв.м., хвіртку літ. «№4» площею 1 кв.м, огорожу літ. «№5» площею 183 кв.м., позивачем не надано.

Отриманий позивачем Сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам (реєстраційний номер КС 004646) та дані технічного паспорту Бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно та садовий будинок з господарськими спорудами не є документами, які підтверджують право власності позивача на вказані споруди.

Слід зазначити, що у Витязі про державну реєстрацію прав, виданим КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» відсутні відомості про реєстрацію права власності на господарські споруди.

Тобто, позивачем не доведено його право власності на об'єкти нерухомості: сарай літ. «Є» площею 5,1 кв.м. та металева огорожа під літ. «№ 5», які частково розташовані на сусідній земельній ділянці, яка належить гр. ОСОБА_3, а тому остання цілком законно має право вимагати усунення перешкод в користуванні її земельною ділянкою.

Крім того, факт будівельних робіт на сусідній земельній ділянці, яка належить гр. ОСОБА_3, підтверджується актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Київській області № 177/164 від 20.10.2014 р.

Так, перевіркою дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що гр. ОСОБА_1 не дотримується вимог ст. 91 Земельного кодексу України та порушує права власників суміжних земельних ділянок, а саме: самовільно займає частину земельної ділянки гр. ОСОБА_3 орієнтованою площею 0,0008 га та самовільно займає частину земельної ділянки гр. ОСОБА_4 орієнтованою площею - 0,0004 га.

Щодо тверджень позивача, що постанова від 03.02.2015 р. № А-0302/5 по справі про адміністративне правопорушення, акт від 04.12.2014 р., припис від 04.12.2014 р. № С-0412/4, протокол по справі про адміністративне правопорушення від 20.01.2015 р. № З-Л-А-2001/1 були винесені та складені відносно об'єкту, садового будинку та господарських споруд, що розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1, натомість садовий будинок позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, слід зазначити наступне.

Проаналізувавши вказані вище документи, суд приходить до висновку, що під час складання вказаних документів було допущено технічну помилку, оскільки всі інші дані, зокрема, номера державних актів, свідоцтва відповідності, зазначені у останніх, дають змогу встановити, що перевірка проводилася саме на об'єкті: АДРЕСА_2.

Отже, позаплановою перевіркою встановлено, що відповідач добровільно порушень містобудівного законодавства не усунув. Доказів виконання вимог припису № С-0909/2 від 09.09.2014 р. або скасування його в судовому порядку позивачем не надано.

Не заслуговують на увагу суду посилання позивача на рішення у справі № 369/3597/14-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, ОСОБА_4, реєстраційної служби Києво-Святошинського управління юстиції, третя особа-садове товариство «Сонячний» про визнання наказів недійсними, скасування реєстрації, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яким, зокрема, скасовано реєстрацію в базі даних державного земельного кадастру та право власності гр. ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,0354 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером НОМЕР_2, оскільки вказана земельна ділянка є іншою ніж та, що є предметом розгляду у даній справі.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про правомірність винесеного відповідачем 1 припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил за № С-0412/4 від 04.12.2014 р.

Судом встановлено, що позивач відмовився від отримання та підпису вказаного припису, про що свідчить відмітка на останньому. Зважаючи на відмову отримати припис, відповідачем 1 було надіслано його поштою, що підтверджується фіскальним чеком УДППЗ «Укрпошта» № 9017 від 10.09.2014 р. (а.с. 77 Том 1).

Крім того суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що було допущено складання матеріалів перевірки, а саме: протокол про адміністративне правопорушення від 20.01.2015 р. №З-Л-А-2001/1 складений без присутності ОСОБА_1, оскільки, в даному випадку, закон не вимагає обов'язкової присутності особи. Водночас вказана постанова була направлена позивачу поштою 20.01.2015 р., що підтверджується матеріалами справи.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що протокол про адміністративне правопорушення № З-Л-А-2001/1 від 20.01.2015 р. про притягнення до адміністративної відповідальності гр. ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 18842 Кодексу України про адміністративне правопорушення та винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення від 03.02.2015 р. №А-0302/5 є такими, що винесені у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування постанови від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 10 % виконавчого збору у розмірі 1020,00 грн. та постанови від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у сумі 150,00 грн., суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV (далі по тексту - Закон № 606-XIV).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Статтею 1 названого Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 27 названого Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановленим державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. В свою чергу, дані норми, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов'язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

У той же час, перебіг строку для добровільного виконання починається з моменту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження, що в свою чергу, покладає на виконавця обов'язок перед початком примусового виконання рішення пересвідчитись в отриманні боржником такої постанови.

Відповідні висновки суду узгоджуються з положеннями ст. 31 Закону № 606-XIV, якою закріплено, що копії постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Разом з тим, доказів того, що позивач був повідомлений про відкриття виконавчого провадження матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Частиною 2 названої правової норми також закріплено виключний перелік виконавчих документів, під час виконання яких виконавчий збір не стягується, а саме: про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, і стягнення штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, а також у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частиною 1 ст. 27 Закону N 606-XIV зазначено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Наведені правові норми зобов'язують боржника добровільно виконати рішення у строк, встановленим державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін.

Разом з тим, доказів здійснення відповідачем 1 заходів щодо примусового виконання рішення матеріали справи не містять.

Відповідно до положень статті 41 Закону № 606-XIV витрати органів державної виконавчої служби, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, які використовуються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Кошти виконавчого провадження складаються з:

- авансового внеску стягувача на організацію та проведення виконавчих дій;

- стягнутих з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій;

- інших надходжень, що не суперечать законодавству.

Аналіз вищенаведених норм закону свідчить про те, що до коштів на проведення виконавчих дій також включаються витрати, пов'язані з примусовим виконанням виконавчих документів.

До витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, належать кошти, за рахунок яких здійснено оплату:

1) перевезення, зберігання і реалізації майна боржника;

2) послуг експертів, суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання та інших осіб, залучених у встановленому законом порядку до провадження виконавчих дій;

3) поштового переказу стягувачу стягнених аліментних сум;

4) проведення розшуку боржника, його майна або розшуку дитини;

5) розміщення оголошення в засобах масової інформації;

6) виготовлення та пересилання документів виконавчого провадження, ведення Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень;

7) інших витрат, необхідних для забезпечення належної організації виконання рішень органами державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 5 названої статті про стягнення з боржника витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного відділу державної виконавчої служби. Зазначена постанова надсилається сторонам не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ними до суду у десятиденний строк.

Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 606-XIV підлягають примусовому виконанню врегульовані положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказ Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за N 489/20802.

Так, відповідно до абзацу 3 підпункту 3.13.1 пункту 3.13. названої Інструкції про розмір витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державний виконавець відповідно до розрахунку витрат, наданого фінансовою службою відповідного головного управління юстиції, складає акт про витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій (додаток 1), у якому зазначаються перелік та суми витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Проте, докази понесення державним виконавцем витрат, пов'язаних із проведенням виконавчих дій матеріали справи не містять, а тому, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що постанова від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 10 % виконавчого збору у розмірі 1020,00 грн. та постанова від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у сумі 150,00 грн. є протиправними та підлягають скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 10 % виконавчого збору у розмірі 1020,00 грн. та постанову від 23.06.2015 р. ВП № 47100677 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на проведення виконавчих дій у сумі 150,00 грн.

3.В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з ОСОБА_1 решту суми судового збору у розмірі 3402,60 грн. до Державного бюджету України.

5. Стягнення решти суми судового збору доручити ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О.Іщук

Судді: І.М.Погрібнченко

ОСОБА_6