Справа № 826/23719/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 лютого 2016 року 09:15 справа №826/23719/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доНаціональної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування"
провизнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі по тексту - відповідач, Нацкомфінпослуг), в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просить: 1) визнати дії (бездіяльність) відповідача в частині не реагування на порушення вимог чинного законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування", а також не вжиття заходів для усунення порушень вимог закону; 2) визнати такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства погодження Правил добровільного страхування від 15 листопада 2007 року №0672254 та змін і доповнень від 22 квітня 20008 року №0680663 та від 26 червня 2009 року №0690442 в частині, що надають право Товариству з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" в порушення вимог статті 1 Закону України "Про страхування" для виконання умов договору добровільного страхування набувати право та реалізовувати застраховане майно; 3) зобов'язати відповідача усунути порушення вимог чинного законодавства, які були допущені відповідачем при погодженні Правил добровільного страхування від 15 листопада 2007 року №0672254 та змін і доповнень від 22 квітня 2008 року №0680663 та від 26 червня 2009 року №0690442.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/23719/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 28 січня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечили; за спільним клопотанням сторін суд ухвалив перейти до розгляду справи у письмовому провадженні на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

15 листопада 2007 року відповідач зареєстрував Товариству з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "ВіДі-Страхування" (далі по тексту - ТОВ "СК "ВіДі-Страхування") Правила добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного) за №0672254 (далі по тексту - Правила добровільного страхування).

22 квітня 2008 року та 26 червня 2009 року відповідач зареєстрував зміни та доповнення до вищезазначених Правил добровільного страхування за №0680663 та №0690442 відповідно.

Позивач вважає, що відповідачем погоджені Правила добровільного страхування здійснені за умови невідповідності їх вимогам Закону України "Про страхування", тому Правила добровільного страхування в частині, що надають право третій особі набувати право та реалізовувати страхове майно, мають бути визнання протиправними, а відповідач повинен усунути порушення вимог чинного законодавства третьою особою.

Відповідач в письмових запереченнях на адміністративний позов зазначив, що Нацкомфінпослуг діяла в межах своєї компетенції та відповідно до законодавства і надала позивачу вичерпну інформацію з приводу питань викладених у запитах та заявах позивача, отже, в діях відповідача відсутні ознаки бездіяльності.

Третя особа письмові пояснення стосовно адміністративного позову до суду не надала.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що ним неодноразово подавалися до відповідача запити і скарги, які залишилися без належної відповіді та реагування зі сторони відповідача.

У вищезазначених зверненнях та скаргах до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, позивачем викладено обставини, та механізм, за яких третя особа, на думку позивача, в порушення вимог статті 1 Закону України "Про страхування" формує фонди для виплати страхового відшкодування шляхом реалізації застрахованого майна.

Позивач вважає, що цей механізм вчинення дії став можливим завдяки погодженням підпункту 9.3.11 пункту 9.3 Правил добровільного страхування, в якому вказано, що у разі втрати ТЗ (СТ, ДО) внаслідок викрадення, або його повної конструктивної загибелі внаслідок інших страхових випадків, - сума страхового відшкодування визначається на підставі страхової суми ТЗ (СТ, ДО) на день настання страхового випадку, з урахуванням умов договору.

В договорі про надання страхових послуг, зокрема в договорі від 23 січня 2014 року укладеному між третьою особою та позивачем страховик приховано вніс умови договору (пункт 9.6.4 та в пункт 9.6.5), які суперечать статті 1 Закону України "Про страхування".

Аналізуючи позовні вимоги позивача, суд звертає увагу, що відносини у сфері страхування регулює Закон України "Про страхування", який спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно частини першої статті 6 Закону України "Про страхування" добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про страхування" страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Згідно частини четвертої статті 9 Закону України "Про страхування" розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством.

Частинами чотирнадцятою-дев'ятнадцятою статті 9 Закону України "Про страхування" встановлено, що розмір страхової суми визначається договором страхування або чинним законодавством під час укладання договору страхування чи зміни договору страхування. У разі якщо при настанні страхового випадку передбачаються послідовні довічні страхові виплати, у договорі страхування визначаються розміри таких послідовних довічних страхових виплат, а страхова сума по цих випадках не встановлюється.

При страхуванні майна страхова сума встановлюється в межах вартості майна за цінами і тарифами, що діють на момент укладання договору, якщо інше не передбачено договором страхування або законом.

Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Непрямі збитки вважаються застрахованими, якщо це передбачено договором страхування. У разі коли страхова сума становить певну частку вартості застрахованого предмета договору страхування, страхове відшкодування виплачується у такій же частці від визначених по страховій події збитків, якщо інше не передбачено умовами страхування.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Якщо майно застраховане у кількох страховиків і загальна страхова сума перевищує дійсну вартість майна, то страхове відшкодування, що виплачується усіма страховиками, не може перевищувати дійсної вартості майна. При цьому кожний страховик здійснює виплату пропорційно розміру страхової суми за укладеним ним договором страхування.

Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Таким чином, Закон України "Про страхування" визначає, що розміри страхового відшкодування та франшизи, а також їх розрахунок встановлюються у кожному договорі страхування відповідно до правил страхування за домовленістю сторін з урахуванням вимог Закону України "Про страхування".

Відповідно до статті 17 Закону України "Про страхування" правила страхування розробляються страховиком для кожного виду страхування окремо і підлягають реєстрації в Уповноваженому органі при видачі ліцензії на право здійснення відповідного виду страхування.

Правила страхування повинні містити: предмет договору страхування; порядок визначення розмірів страхових сум та (або) розмірів страхових виплат; страхові ризики; виключення із страхових випадків і обмеження страхування; строк та місце дії договору страхування; порядок укладення договору страхування; права та обов'язки сторін; дії страхувальника у разі настання страхового випадку; перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків; порядок і умови здійснення страхових виплат; строк прийняття рішення про здійснення або відмову в здійсненні страхових виплат; причини відмови у страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування; умови припинення договору страхування; порядок вирішення спорів; страхові тарифи за договорами страхування іншими, ніж договори страхування життя; страхові тарифи та методику їх розрахунку за договорами страхування життя; особливі умови.

У разі, якщо страховик запроваджує нові правила страхування чи коли до правил страхування вносяться зміни та (або) доповнення, страховик повинен подати ці нові правила, зміни та (або) доповнення для реєстрації до Уповноваженого органу.

Уповноважений орган має право відмовити у видачі ліцензії та реєстрації правил чи змін та (або) доповнень до них, якщо подані правила страхування або зміни чи доповнення до них суперечать чинному законодавству, порушують чи обмежують права страхувальника або не відповідають вимогам цієї статті.

Отже, правила страхування реєструються уповноваженим органом за умови їх відповідності чинному законодавству.

Згідно статті 35 Закону України "Про страхування" державний нагляд за страховою діяльністю здійснюється з метою дотримання вимог законодавства України про страхування, ефективного розвитку страхових послуг, запобігання неплатоспроможності страховиків та захисту інтересів страхувальників.

Державний нагляд за страховою діяльністю на території України здійснюється Уповноваженим органом та його органами на місцях.

Права уповноваженого органу передбачені статтею 37 Закону України "Про страхування".

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1070/2011 (далі по тексту - Положення), Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством.

Згідно пункту 2 Положення Нацкомфінпослуг у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 3 Положення одними із основних завдань Нацкомфінпослуг є здійснення в межах своїх повноважень державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг і дотримання законодавства у відповідній сфері, а також захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування в межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

Отже, з урахуванням вищезазначених вимог чинного законодавства приписи страховикам уповноважений орган має право видавати тільки у разі виявлення в результаті відповідної перевірки порушень вимог законодавства про страхову діяльність.

Тобто без проведення перевірки діяльності страховика видавати приписи третій особі відповідач не має права.

Відповідно до пункту 2.13 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року №40 (далі по тексту - Ліцензійні умови), страховик зобов'язаний прийняти та зареєструвати в Нацкомфінпослуг правила страхування, які відповідають вимогам статті 17 Закону України "Про страхування" і цим Ліцензійним умовам.

Згідно пункту 2.15 Ліцензійних умов страховик зобов'язаний дотримуватись обов'язків, визначених статтею 20 Закону України "Про страхування".

Пунктом 2.16 Ліцензійних умов встановлено, що здійснення страховиком страхових виплат провадиться у порядку та на умовах, визначених статтею 25 Закону України "Про страхування".

Норми чинного законодавства не містять заборони страховикам реалізовувати застраховане майно.

Докази порушення третьою особою норм чинного законодавства у сфері страхування до суду не надано, тому підстави для винесення відповідачем припису третій особі відсутні.

Окрім того, матеріали справи підтверджують, що листом від 29 квітня 2015 року №2443/13-12 відповідач надав позивачу відповідь на його запит від 20 квітня 2015 року, тому позовні вимоги стосовно бездіяльності відповідача є безпідставними.

Підпунктом 9.3.11 пункту 9.3 Правил добровільного визначено, що в разі втрати ТЗ (СТ, ДО) внаслідок викрадення, або його повної конструктивної загибелі внаслідок інших страхових випадків, - сума страхового відшкодування визначається на підставі страхової суми ТЗ (СТ, ДО) на день настання страхового випадку, з урахуванням умов договору страхування.

Вищезазначений підпункт Правил добровільного страхування не суперечить жодній нормі чинного законодавства.

Закон України "Про страхування" визначає, що розміри страхового відшкодування та франшизи, а також їх розрахунок встановлюються у кожному договорі страхування відповідно до правил страхування за домовленістю сторін з урахуванням вимог цього Закону.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України та статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Таким чином, підписуючи договір страхування сторони погоджують усі істотні умови договору на власний розсуд.

Згідно статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, у випадку, якщо позивач вважає, що будь-які пункти договору страхування суперечать чинному законодавству, він не позбавлений права заявляти вимоги про визнання їх недійсними у порядку цивільного судочинства.

Суд також звертає увагу, що питання недійсності пунктів 9.6.4 та 9.6.5 договору від 23 січня 2014 року вирішувалося в рамках цивільної справи №369/1840/15-ц, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області позовні вимоги позивача в цій частині залишено без задоволення.

Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне також зазначити, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Позивач не надав суду жодного доказу, який доводить, що погоджуючи Правила добровільного страхування відповідач порушив права, свободи або інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а також за умови відсутності порушеного права, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко