Справа № 826/15732/15
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Твердохліб В.А.,

суддів Ганечко О.М., Костюк Л.О.,

за участю секретаря Гуцул О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України, треті особи: Державна казначейська служба України, Апеляційний суд м.Києва про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду м.Києва з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України (далі - Відповідач), треті особи: Державна казначейська служба України (далі - Третя особа 1), Апеляційний суд м.Києва (далі - Третя особа 2) та з урахуванням уточнень до адміністративного позову, просила зобов'язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на момент подання заяви про відставку та звільнення з роботи, виходячи з суми місячної заробітної плати 22 776,60грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Начальника управління юстиції виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 21 червня 1991 року №147/7-А, Позивач була зарахована в порядку переведення на посаду народного судді Ленінградського районного суду м.Києва.

Постановою Верховної Ради України №441/97-ВР від 10 липня 1997 року Позивач звільнена із займаної посади у зв'язку із призначенням на посаду судді Київського міського суду.

Наказом №189/2 від 11 жовтня 2001 року Позивача призначено на посаду судді Апеляційного суду міста Києва згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій України» від 21 червня 2001 року.

Позивачем 02 грудня 2013 року до Вищої ради юстиції України подано заяву про звільнення з посади судді у зв'язку з відставкою.

24 грудня 2013 року рішенням Вищої ради юстиції України №1536/0/15-13 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_2 з посади судді Апеляційного суду міста Києва, у зв'язку з поданням заяви про відставку» заяву Позивача про відставку задоволено, внесено подання до Верховної Ради України про звільнення Позивача з посади судді Апеляційного суду міста Києва.

25 грудня 2014 року постановою Верховної Ради України №59-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, Позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду міста Києва.

26 січня 2015 року наказом голови Апеляційного суду міста Києва №26-ос Позивача відраховано зі штату суддів Апеляційного суду міста Києва.

17 липня 2015 року Позивач звернулася до Відповідача з заявою щодо виплати їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Розглянувши подану заяву, Відповідач листом від 24.07.2015 року №П1008-15-975/15 повідомив Позивачу про те, що оскільки рішення про її відставку прийнято постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року №59-VIII «Про звільнення суддів», а стаття 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у редакції, що діяла на момент прийняття постанови про звільнення була виключена відповідно до положень Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», тому відсутні правові підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги.

Не погоджуючись з такими діями суб»єкта владних повноважень, Позивач звернулась до суду.

Згідно п.9 ч.5 ст.126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частинами 1, 3 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Згідно ч.1 ст.136 Закону судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», також передбачено право Позивача на вихідну допомогу.

Конституційний Суд України зазначив, що аналіз розділу VІІІ Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

За своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, реалізація права судді на відставку за наявності підстав, встановлених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», є підставою для виплати такому судді у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції, затвердженого рішенням Вищої ради юстиції від 04 квітня 2010 року №791/0/15-10 передбачено, що розгляд питання про відставку судді включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Таким чином, Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Згідно статті 216 Регламенту Верховної Ради України, затвердженого Законом України «Про Регламент Верховної Ради України» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Верховна Рада звільняє з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних безстроково, відповідно до частин п'ятої, шостої статті 126 Конституції України, статті 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 88 Конституції України підготовку питань про звільнення з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних Верховною Радою безстроково, до розгляду на пленарних засіданнях Верховної Ради організовує Голова Верховної Ради України, а в разі його відсутності - Перший заступник чи заступник Голови Верховної Ради України.

Таким чином, подання заяви про відставку та внесення Вищою радою юстиції відповідного подання до Верховної Ради України вказує на набуття суддею прав на відставку.

Як зазначалось раніше, заяву про відставку Позивач подала 02 грудня 2013 року, а відповідне подання Вищої ради юстиції внесено 24 грудня 2013 року.

Поряд з цим, фактичне звільнення Позивача з посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку відбулося лише через рік після внесення подання Вищою радою юстиції на підставі постанови Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року №59-VІІІ «Про звільнення суддів».

Колегія суддів звертає увагу, що тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення Позивача з посади судді у відставку, не залежав від її волі, а тому не може впливати на вирішення питання про нарахування та виплату вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку.

Позбавлення Позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою суперечить приписам статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

У вказаному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими Законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Отже, оскільки право на відставку реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», Позивач має право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону Україну «Про судоустрій і статус суддів».

Щодо посилань Відповідача на те, що він не є розпорядниками коштів, а тому вимоги Позивачем до нього заявлені безпідставно, слід зазначити таке.

Згідно ст.145 Закону Державна судова адміністрація України здійснює організаційне забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державного казначейства України.

Положеннями статті 146 Закону передбачено, що Державна судова адміністрація України, зокрема, забезпечує належні умови діяльності судів загальної юрисдикції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених цим Законом; готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів.

Пунктом 1 частини 2 статті 22 Бюджетного кодексу України передбачено, зокрема, що головними розпорядниками бюджетних коштів можуть бути виключно за бюджетними призначеннями, визначеними законом про Державний бюджет України, міністерства, Конституційний суд України, Верховний суд України, вищі спеціалізовані суди та інші органи, безпосередньо визначені Конституцією України, в особі їх керівників, інші установи, уповноважені законом або Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у відповідній сфері, в особі їх керівників.

Так, на момент виникнення спірних правовідносин функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Апеляційного суду м.Києва було покладено на Державну судову адміністрацію України.

Аналізуючи наведені правові норми та викладені обставини, колегія суддів вважає, що оскільки суб'єктом владних повноважень протиправно не виплачено Позивачу вихідну допомогу та головним розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності Апеляційного суду м.Києва є Державна судова адміністрація України, то існують підстави для зобов'язання Відповідача виплатити Позивачу вихідну допомогу судді у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на момент подання заяви про відставку та звільнення з роботи.

Також слід звернути увагу, що згідно з довідкою Апеляційного суду м.Києва від 29 січня 2015 року №128/04 суддівська винагорода Позивача станом на 02 грудня 2013 року становить 22 776,60 грн, у тому числі посадовий оклад - 13 398,00 грн, надбавка за вислугу років (70%) - 9 378,60 грн, а тому сума вихідної допомоги має визначатись, виходячи із вказаної суми.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ст.159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає протиправними дії суб'єкта владних повноважень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову суду та прийняти нову постанову.

За приписами п.4 ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права призвели до помилкового вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 21 грудня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Адміністративний позов задовольнити.

Зобов»язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на момент подання заяви про відставку та звільнення з роботи, з урахуванням місячної заробітної плати, яка становила 22 776,60 грн (двадцять дві тисячі сімсот сімдесят шість гривень шістдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Ганечко О.М.

Костюк Л.О.

Постанова складена в повному обсязі 17 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Ганечко О.М.

Костюк Л.О.