Справа № 826/22403/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Мамчура Я.С.,

Петрика І.Й.,

за участю секретаря Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління державної міграційної служби в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 613-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває у релігійному шлюбі, за національністю - чеченець, за віросповіданням - іслам, 10 січня 2014 року легально перетнув кордон України.

29 травня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищевказаній заяві заявник вказав у якості причин залишення країни громадянської приналежності політичні та релігійні мотиви, оскільки він не належить до офіційного Ісламу, а також, що його підозрюють органи міліції у співпраці з повстанцями.

За результатами огляду особової справи позивача, 21 липня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Київській області складено Висновок про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 613-15 про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевказаного рішення 18 вересня 2015 року, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Київській області винесено та направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вищевказані рішення та повідомлення мотивовані тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 463-15 захисту та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами чинного законодавства, колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду зазначає, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (далі - Закону).

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необгрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Судом першої інстанції правильно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у своїй заяві-анкеті та у протоколі співбесіди від 10 червня 2015 року заявник вказує, що він є громадянином Російської Федерації, чеченцем за національністю, мусульманином за релігійною належністю, уродженцем села Бамут Чеченської республіки, де і проживав до виїзду з країни громадянської приналежності; одружений, має п'ятьох дітей. Заявник стверджує, що він був змушений залишити країну походження по політичним та релігійним причинам, оскільки він не належав до офіційного Ісламу та підозрювався органами міліції у співпраці з повстанцями. Заявника кілька разів затримували працівники правоохоронних органів та розпитували про зброю, яку він ніколи не мав; під час затримань застосовувалась фізична сила. Заявник виражає побоювання щодо повернення до Російської Федерації через те, що він: 1) належить до неофіційного Ісламу; 2) підозрювався правоохоронними органами у співпраці з повстанцями; 3) побоюється за життя своїх п'яти дітей через військові дії на території місця їх проживання.

У протоколі співбесіди від 10 червня 2014 року заявник вказує, що в'їхав на територію України 25 жовтня 2013 року та відразу звернувся до УВКБ ООН, в протоколі співбесіди від 30 липня 2014 року вказує дату 10 січня 2014 року, а в протоколі співбесіди від 20 липня 2015 року зазначає вересень 2013 року та з цього часу постійно знаходився на території України.

За результатами дослідження оригіналу паспорту заявника для виїзду закордон, третя особа встановила, що згідно відміток - штампів перетину кордону встановлено, що заявник вперше прибув на територію України 25 жовтня 2013 року, проте після цього ще неодноразово виїжджав на територію РФ.

Тобто, третя особа дійшла висновку заявник прибув на територію України 25 жовтня 2013 року з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до УВКБ ООН і після цього ще двічі відвідував країну громадянської приналежності, безперешкодно перетинаючи кордон та користуючись захистом країни походження.

Крім того, у протоколі співбесіди від 10 червня 2014 року причинами виїзду позивач вказує політичні та релігійні, оскільки не належить до офіційного Ісламу та підозрюється владою у співпраці з повстанцями. В цьому ж протоколі заявник зазначає, що при поверненні до країни громадянської приналежності є загроза в основному для його дітей. Також, заявник повідомив, що він не залишився проживати у Російській Федерації, тому що хотів, щоб його діти жили і навчались в Україні.

Суд апеляційної інстанції звернуто увагу, що відповідно до протоколу співбесіди від 20.07.2015 року (а.с.60-62) заявник повідомив про те, що його дружина разом із найстаршим сином поїхала до країни громадської належності легально. Тобто твердження позивача щодо реальної загрози його родині мають суперечливий характер.

Отже, обґрунтованим є висновок третьої особи, що зазначені обставини спростовують повідомлену заявником причину виїзду із країни громадянської належності, перекваліфіковуючи її в суто економічну проблему, яка ніяким чином не пов'язується із переслідуванням або ймовірністю такого переслідування в майбутньому. Крім того, заявником не наведено жодних прикладів переслідування за будь-якою з конвенційних ознак.

Так, заявник під час співбесід заявляв, що він є мусульманином та сповідує Іслам, але він належить до «неофіційного Ісламу», проте жодного разу не зазначає, якому переслідуванню він піддавався та яке насилля до нього застосовувалось за цією ознакою. У подальшій розмові із спеціалістами третьої особи він повідомив, що не зазнавав переслідування та насилля за ознакою свого віросповідання.

Також, факт виїзду заявника та його родини та неможливість повернення до країни походження через політичні причини за результатами проведених із заявником співбесід не підтвердилась.

В анкеті особи, яка звернулась за захистом в Україні від 29 травня 2014 року заявник вказує, що він не був членом жодної політичної, релігійної чи громадської організації; не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з расовою, національної, релігійною належністю позивача та його політичним поглядам.

Також, заявник вказав, що до нього застосовувались адміністративні заходи у формі затримання, однак, у протоколах співбесід спростував зазначений факт та повідомив, що це не були офіційні затримання, а розмови із військовими були з приводу співпраці з повстанцями. Крім того, шукач захисту повідомив, що під час проведення цих бесід до нього не застосовувалось фізичне чи психологічне насилля.

В додаткових поясненнях до позову позивач зазначив, що під час проведення співбесід він повідомляв ГУ ДМС України у Київській області, що неодноразово затримувався правоохоронним органами Чеченської республіки, а такі затримання носили неофіційних характер, супроводжувались жорстоким поводженням та принижували гідність позивача. Також, позивач зазначив, що висновок ГУ ДМС України у Київській області містить лише посилання на інформацію в країні, яка не стосується обставин даної справи, крім того, третьої особою не було проведено оцінку підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звертає увагу суду на тому, що визначене у ст. 1 Закону № 3671-VI формулювання «систематичне порушення прав людини» точно характеризує ситуацію у Російській Федерації загалом, та зокрема у Чеченській республіці.

Разом з тим, наведені позивачем доводи не підтверджені належними доказами, а посилання на те, що ДМС України не було використано інформацію про країну походження заявника, зокрема, про політичний клімат походження, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги, оскільки вони спростовуються викладеними ГУ ДМС у Київській області у Висновку від 21 липня 2015 року результатами дослідження особової справи заявника.

Отже, враховуючи, що апелянтом не доведено, що його перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, також позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття відповідачем відповідного рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою статті 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 41,160,198,200, 205,206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали складено та підписано 16 лютого 2016 року.

Головуючий суддя: В.Ю.Ключкович

Судді: Я.С. Мамчур

І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Петрик І.Й.

Мамчур Я.С