Справа № 815/7193/15
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7193/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Токмілової Л.М., суддів Свиди Л.І., Вовченко О.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Нтсаме Абоге ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Нтсаме Абоге ОСОБА_1 (Надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (Надалі ДМС України або відповідач), в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 772-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Нтсаме Абоге ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила наступне. У липні 2014 року Нтсаме Абоге ОСОБА_1 звернулась до Головного управління ДМС України в Одеській обл. із заявою про надання захисту в Україні однак, Рішенням ДМС України позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивачки, вказане рішення є неправомірним та необґрунтованим, оскільки Нтсаме Абоге ОСОБА_1 є громадянкою ОСОБА_2, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки зазнала переслідувань з боку представників влади через свою опозиційну політичну діяльність, зокрема піддана численним арештам та катуванням; через побоювання за своє життя, позивач вимушена залишити територію країни походження. Не погоджуючись з рішенням ДМС України від 26 жовтня 2015 року № 772-15, позивач звернулась до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити їх.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, зазначивши зокрема, що в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, співробітниками міграційної служби встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (а.с.28-33).

З огляду на відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів, виклику у судове засідання свідка, експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Нтсаме Абоге ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою ОСОБА_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2. За національністю габонка, за віросповіданням християнка-католичка. Рідна мова фанг, водночас вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом одружена на громадянині ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 Яннік, ІНФОРМАЦІЯ_3, мають спільну дитину, сина ОСОБА_4 фометьо ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, що народжений на території України. Нтсаме Абоге ОСОБА_1 має незакінчену вищу освіту, яку вона здобула на Батьківщині протягом 1987 2005 років.

30 листопада 2011р. громадянка ОСОБА_2 Нтсаме Абоге ОСОБА_1 звернулась до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою-анкетою про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, посилаючись на те, що не може повернутися на батьківщину, оскільки в ОСОБА_2 позивач зазнала переслідувань з боку представників влади у звязку із опозиційними політичними переконаннями та через побоювання за своє життя вимушена покинути країну походження (а.с.62-63).

28.02.2012р. Наказом № 17 Державної міграційної служби України Головного управління ДМС України в Одеській області прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.85).

26 жовтня 2015 року Рішенням № 772-15 Державної міграційної служби України Нтсаме Абоге ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи свою позицію відсутністю документів та матеріалів, що можуть слугувати доказами наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38).

Відповідачем на адресу Нтсаме Абоге ОСОБА_1 направлено Повідомлення від 30 листопада 2015 року № 477, відповідно до якого позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене повідомлення позивач отримала 21.12.2015р. (а.с.37).

Не погоджуючись із Рішенням від 26 жовтня 2015 року № 772-15 ДМС України позивач оскаржила його до суду.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення обґрунтованим, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до наданих пояснень Нтсаме Абоге ОСОБА_1 зазначено, що причиною виїзду позивача є переслідування через членство в опозиційній політичній партії «MGN» у звязку з чим, через побоювання за своє життя, позивач вимушена покинути територію країни походження.

Під час співбесіди 05.06.2015р. позивач вказала, що була членом партії «MGN» та має побоювання добровільного повернення до ОСОБА_2, де її буде заарештовано, оскільки в липні 2009 року кандидат від їхньої політичної сили ОСОБА_8 ОСОБА_9 програв на президентських виборах, у звязку з чим, членами партії «MGN» проведено мітинг, який розігнано представниками правоохоронних структур. В лютому 2010 року організовано повторний мітинг, серед представників партії «MGN» була й Нтсаме Абоге ОСОБА_1, який також розігнано. Також позивачка розповіла, що лідер вказаної партії ОСОБА_8 ОСОБА_9 вирішив повернутись на Батьківщину після перебування за кордоном, однак після повернення зазначену особу вбито. Одразу після вказаних подій дядько Нтсаме Абоге ОСОБА_1 прийняв рішення відправити її до безпечної країни через побоювання зазнати переслідувань з боку державної влади країни ОСОБА_2.

Вказані твердження позивача містять сумніви з огляду на наступне.

Відповідно до інформації, отриманої з інтернет-джерел http://www.newsru.com/world/13oct2009/gabon.html Конституційний суд ОСОБА_2 в ніч з понеділка на вівторок затвердив підсумки позачергових президентських виборів 2009 року. На вимогу опозиції проведено перерахунок, згідно з яким за Бонго проголосували 41,79% виборців. За опозиціонерів П'єра Мамбунду і ОСОБА_8 Обаме було віддано 25,64% і 25,33% голосів.

Окрім цього, із сайту інтернет мережі https://en.wikipedia.org/wiki/Andr%C3%A9_Mba_Obame вбачається, що ОСОБА_8 Обаме був незалежним кандидатом на президентських виборах в 2009 року в ОСОБА_2 та обізнаний з реформістським крилом правлячої Демократичної партії ОСОБА_2 (PDG).

З вищенаведеного випливає, що позивач не володіє інформацією щодо керівництва партії «MGN», до складу якої, за твердженням позивача, вона входила.

При цьому, з матеріалів справи не вбачається жодних документів або ж доказів членства Нтсаме Абоге ОСОБА_1 в будь-якій політичній партії та Батьківщині або за її межами.

Крім того, на інтернет сайті http://www.rfi.fr/afrique/2min/20150412-gabon-andre-mba-obame-figure-opposition-est-decede розміщено інформацію, що ОСОБА_8 Обаме помер опівдні в Яунде, ОСОБА_3, де знаходився на лікуванні і повинен був вилетіти в Південну Африку, де він мав намір продовжувати своє лікування. Після неспокійної ночі, ОСОБА_8 Обаме був доставлений в лікарню, де він і помер. Вказана інформація спростовую твердження позивача щодо вбивства ОСОБА_8 Обаме, у звязку із поверненням на Батьківщину у зв'язку зі своїми політичними поглядами.

Окрім цього, з Анкети про звернення із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту позивачем зазначено, що з країни громадянського походження Нтсаме Абоге ОСОБА_1 виїхала легально наприкінці червня 2010 року до Марокко. 04.09.2010р. позивач вибула з Марокко авіарейсом Рабат (Марокко) Франкфурт (Німеччина) Київ (Україна).

Державний кордон України позивач перетнула 05.09.2010р. легально на підставі паспорту та одноразової візи.

Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що за захистом своїх прав позивач звернулась лише в листопаді 2011 року. Тобто, більше року перебування на території України Нтсаме Абоге ОСОБА_1 не вчиняла спроб звернутися за захистом своїх прав, отже не вважала себе у небезпеці та не вбачала потреби у міжнародному захисті.

У звязку із зазначеним, суд вказую, що позивач надала суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили її покинути країну громадянського походження та не дають змоги повернутися на теперішній час.

Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні співбесіди, рівно як і в адміністративному позові, позивачем не доведено існування погроз, небезпеки, переслідування тощо, не надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд її особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останньою не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді заяви Нтсаме Абоге ОСОБА_1 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням вище зазначеного та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача, з урахуванням розбіжностей у поданій позивачем інформації під час подання заяв, проходження співбесід, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 772-15, яким позивачеві відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано достатніх доказів того, що ці побоювання є реальними, а отже рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 772-15 прийняте на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 69-71, 86, 158-163, 167, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову Нтсаме Абоге ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,- відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Л.М. Токмілова

Суддя Л.І. Свида

Суддя О.А. Вовченко