Справа № 810/505/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2016 р. м. Київ К/800/38707/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Іваненко Я.Л.,

Кочана В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Васильківської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про оскарження наказу про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Васильківської об'єднаної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про скасування наказу від 15.12.2014р. №125-о про звільнення його з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків та поновлення на вказаній посаді, а також стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 23.04.2015р. позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Васильківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Мін доходів у Київській області від 15.12.2014р. №125-о про звільнення ОСОБА_4 з посади головного державного інспектора відділу по роботі з платниками податків в частині звільнення, а саме - замість 19.12.2014р. зазначено 19.01.2015р.; зобов'язано відповідача здійснити передбачені законом заходи для нарахування та виплати позивачу коштів в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 22.12.2014р. по 19.01.2015р. у сумі 640,16 грн. з врахуванням податку з доходів фізичних осіб та єдиного страхового внеску.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.08.2015р. рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ від 15.12.2014р. №125-о в частині дати звільнення, а саме: замість 19.12.2014р. зазначено 29.01.2015р.; зобов'язано відповідача здійснити передбачені законом заходи для нарахування та виплати ОСОБА_4 коштів в рахунок оплати періоду тимчасової непрацездатності з 19.12.2014р. по 29.01.2015р. з врахуванням податку з доходів фізичних осіб та єдиного страхового внеску.

Приймаючи такі рішення, суди прийшли до висновку про правомірність виданого відповідачем наказу про звільнення позивача з займаної посади в зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною особи, на період такої відпуски якої його було прийнято на роботу, проте, прийшли до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог й зміни дати звільнення позивача, з огляду на його тимчасову непрацездатність у період з 18.12.2014р. по 28.01.2015р.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом від 18.10.2013р. №89-о ОСОБА_4 на підставі поданої ним заяви призначено на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на декретне місце основного працівника (ОСОБА_5.).

Наказом голови комісії з реорганізації Васильківської ОДПІ від 15.12.2014р. № 124-в ОСОБА_5 відповідно до її заяви перервано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та вказано вважати її такою, що приступила до виконання службових обов'язків на займаній посаді з 22.12.2014р.

Відповідно до наказу Васильківської ОДПІ від 15.12.2014р. №125-о позивача звільнено з вказаної посади 19.12.2014р. на підставі п.6 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з поновленням на роботі основного працівника та закінченням строкової трудової угоди.

Разом з тим, 10.04.2015р., тобто вже під час розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем видано наказ №17-о, яким внесено зміни до наказу від 15.12.2014р. №125-о в частині зазначення норми закону, на підставі якої звільнено позивача, а саме - замість п.6 ст.40 КЗпП України зазначено п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (у зв'язку із закінченням строку трудового договору).

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993р. №3723-XII, який визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Так, ст.30 вказаного Закону передбачає, що крім спеціальних, встановлених нею підстав, державна служба припиняється й на загальних підставах, передбачених КЗпП України.

Як встановлено ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Разом з тим, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи врегульовано Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996р. №504/96-ВР.

Частиною 3 статті 2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про відпустки" установлено такі види соціальних відпусток як, зокрема, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону) й відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону).

Відповідно до ст.17 вказаного Закону на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю: 1) до пологів - 70 календарних днів; 2) після пологів - 56 календарних днів (70 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів), починаючи з дня пологів.

При цьому, після закінчення відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст.18 Закону України "Про відпустки").

Аналогічні положення закріплені й в ст.179 КЗпП України.

За змістом же ч.2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992р. №9 при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

Отже, на період перебування основного працівника у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку тощо за ним зберігається та посада, з якої він йшов у зазначену відпустку, однак на період відсутності цього працівника роботодавець може прийняти на роботу іншого працівника по строковому трудовому договору до виходу з відпустки основного працівника.

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як вже вказувалось в цій ухвалі, наказом від 18.10.2013р. №89-о позивача було призначено на посаду головного державного інспектора відділу обслуговування платників податків Васильківської ОДПІ на декретне місце основного працівника.

Однак, зазначаючи про строковий характер укладеного з позивачем трудового договору, суди не встановили, на який саме строк останній було укладено (на час відпустки по вагітності та пологах, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника).

Також судами не надано правової оцінки обставині щодо видання відповідачем наказу від 10.04.2015р. №17-о про внесення змін до наказу від 15.12.2014р. №125-о після звільнення позивача та оскарження ним останнього.

Крім того, приймаючи рішення про зміну дати звільнення позивача, суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що ч.1 ст.235 КЗпП України передбачає обов'язок суду в разі встановлення факту звільнення працівника без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку поновити його на попередній роботі й, при цьому, не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом, зміни дати звільнення працівника.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 21.05.2014р. у справі №6-33цс14.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З викладеного вбачається, що рішення судів попередніх інстанцій не відповідають вимогам наведеної статті; касаційний же суд, в силу положень ст.220 КАС України, позбавлений можливості самостійно встановлювати відповідні обставини та досліджувати докази.

Зазначене є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції у відповідності до вимог ч.2 ст.227 КАС України, згідно з якою підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 серпня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Пасічник С.С.

Кочан В.М.

Іваненко Я.Л.