Справа № 815/4508/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4508/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Балан Я.В.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, згідно уточнення позовних вимог ОСОБА_1 просить стягнути на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у термін з 01.01.2006р. по 01.01.2007р. та у термін з 15.01.2014р. по 26.12.2014р., з урахуванням встановленого індексу інфляції, а всього 35 987,22 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з вересня 1993р. ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України. З жовтня по грудень 2005р. позивач займав посаду заступника начальника відділу боротьби із злочинами, повязаними з торгівлею людьми УБЗПЛ УМВС України в Одеській області.

Наказом УМВС України в Одеській області № 559 о/с від 16.12.2005р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади в органах внутрішніх справ з 20.12.2005р. за дискридитацію.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2013р. вищезазначений наказ про звільнення ОСОБА_1 було визнано незаконним та скасовано, ГУМВС України в Одеській області було зобовязано поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній на момент звільнення.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 695 з 12.12.1013р. позивача було поновлено в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого по особо важливим справам управління по боротьбі із злочинами повязаними з торгівлею людьми ГУМВС України в Одеській області.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 4 від 06.01.2014р. ОСОБА_1 вдруге було звільнено з органів внутрішніх справ, на цей раз за невихід на службу без поважних причин з 12.12.2013р. по 30.12.2013р.

Наказом № 81 від 15.01.2014р. до наказу ГУМВС України в Одеській області № 4 від 06.01.2014р. були внесені зміни в частині формулювання підстав його звільнення.

Наказом № 14 о/с від 15.01.2014р. ОСОБА_1 було звільнено в запас збройних сил України. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2014р. вищезазначені накази про повторне звільнення ОСОБА_1 визнані незаконними та скасовані, ГУМВС України в Одеській області було зобовязано поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній на момент звільнення.

На виконання вказаного судового рішення наказом ГУМВС України в Одеській області № 920 о/с від 26.12.2014р. пункти наказів про покарання ОСОБА_1 та його звільнення скасовані, ОСОБА_1 було вдруге поновлено в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого по особо важливим справам управління по боротьбі із злочинами пов`язаними з торгівлею людьми ГУМВС України в Одеській області.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 41 о/с від 21.01.2015р. ОСОБА_1 звільнено із органів внутрішніх справ України у запас збойних сил України за власним бажанням, за вислугою років.

Таким чином, у термін 2006р. - 2014р., ОСОБА_1 двічі було звільнено із служби з різних підстав та двічі було поновлено на займаній посаді в органах внутрішніх справ України у звязку із визнанням в судовому порядку звільнень незаконними та необгрунтованими.

При розгляді справ про поновлення на службі питання про стягнення грошового забезпечення за час вимушених прогулів судами не вирішувалися, оскільки такі позовні вимоги ним не заявлялись. Після поновленнь на службі в обох конкретних випадках необгрунтованого звільнення відповідач самостійно грошове забезпеченя за час вимушених прогулів позивачу не нарахував та не виплатив, листом від 22.06.2015р., ГУМВС України в Одеській області повідомило ОСОБА_1, що грошове забезпечення за час вимушених прогулів йому не нараховувалося та виплачене не буде оскільки ці питання при його поновленнях на службі судами не вирішувалися.

Відтак, щодо захисту порушених законних прав та інтересів позивач вважає, що сума грошового забезпечення за час вимушених прогулів в обох конкретних випадках поновлення на службі після необгрунтованого звільнення підлягає стягненню на його користь за рішенням суду та просить суд ухвалити рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні від 21 грудня 2015р. від представника позивача адвоката ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник ГУМВС України в Одеській області проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечував.

З урахуванням зазначених обставин, згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справа розглянута в порядку письмового провадження.

На підставі ч. 1 ст. 41 та ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто без здійснення фіксування судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини якими обґрунтовуються вимоги, докази якими вони підтверджуються, суд встановив наступне:

Судом встановлено, що позивач з вересня 1993 р. проходив службу в органах внутрішніх справ України. З жовтня по грудень 2005р. позивач займав посаду заступника начальника відділу боротьби із злочинами, повязаними з торгівлею людьми УБЗПЛ УМВС України в Одеській області.

Наказом УМВС України в Одеській області № 559 о/с від 16.12.2005р. ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади в органах внутрішніх справ з 20.12.2005р. за дискридитацію.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2013 р. цей визнано незаконним та скасовано, ГУМВС України в Одеській області було зобовязано поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній на момент звільнення.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 695 з 12.12.1013 р. позивача було поновлено в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого по особо важливим справам управління по боротьбі із злочинами повязаними з торгівлею людьми ГУМВС України в Одеській області.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 4 від 06.01.201 4р. ОСОБА_1 вдруге було звільнено з органів внутрішніх справ, на цей раз за невихід на службу без поважних причин з 12.12.2013р. по 30.12.2013р.

Наказом № 81 від 15.01.2014 р. до наказу ГУМВС України в Одеській області № 4 від 06.01.2014р. були внесені зміни в частині формулювання підстав звільнення. Наказом № 14 о/с від 15.01.2014р. ОСОБА_1 було звільнено в запас збройних сил України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2014 р. вищезазначені накази про повторне звільнення ОСОБА_1 визнані незаконними та скасовані, ГУМВС України в Одеській області було зобовязано поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на посаді, рівнозначній на момент звільнення.

На виконання вказаного судового рішення наказом ГУМВС України в Одеській області № 920 о/с від 26.12.2014р. пункти наказів про покарання ОСОБА_1 та його звільнення скасовані, ОСОБА_1 знову було поновлено в органах внутрішніх справ на посаді старшого оперуповноваженого по особо важливим справам управління по боротьбі із злочинами повязаними з торгівлею людьми ГУМВС України в Одеській області.

Наказом ГУМВС України в Одеській області № 41 о/с від 21.01.2015 р. ОСОБА_1 звільнено із органів внутрішніх справ України у запас збройних сил України за власним бажанням, за вислугою років.

Відповідно до положень ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, рішеннями адміністративного суду в обох конкретних випадках звільнення позивача з займаної посади визнані протиправними та його було поновлено на службі, про те питання про стягнення з відповідача на користь позивача сум грошового забезпечення за час вимушених прогулів судами не вирішувалися, оскільки такі вимоги заявлені не були.

Згідно розяснень викладених в п. 2 Постанови Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. з наступними змінами „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, передбачені законодавством про оплату праці норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб ( рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Таким чином суд не приймає до уваги посилання відповідача про те, що грошове забезпечення за час вимушених прогулів не повинно нараховуватись та виплачуватись позивачу, через те, що це питання не було вирішено судами при поновленні ОСОБА_1 на службі в порядку передбаченому абз. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України.

Згідно вимог п. 17.2 Положення „Про порядок виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ затвердженого наказом МВС України № 499 від 31.12.2007 р., особам рядового і начальницького складу звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі у звязку з визнанням звільнення необґрунтованим, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якою вини були звільнені.

Згідно вимог п. 24 Положення „Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ грошове забезпечення за час вимушеного прогулу може бути сплачено не більш ніж за один рік.

З урахуванням зазначених норм суд вважає, що відповідач мав самостійно нарахувати та сплатити позивачу суми грошового забезпечення не більш ніж за один рік у кожному конкретному випадку поновлення ОСОБА_1 на службі після необґрунтованих звільнень.

З листа ГУМВС України в Одеській області від 22.06.2015 р. вбачається, що добровільно нарахувати та сплатити позивачу грошове забезпечення за час вимушених прогулів на виконання вищезазначених норм відповідач не погоджується.

Відтак, щодо захисту законних прав та інтересів позивача, грошове забезпечення за час вимушених прогулів має бути стягнуто в судовому порядку.

Що стосується здійсненого розрахунку позивачем та зазначенням конкретних сум стягнення за час вимушених прогулів, суд зазначає наступне:

Згідно з п.п. „з" п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати"від 08.02.1995 року № 100 цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

В свою чергу спеціальні норми що регламентують проходження служби та нарахування грошового забезпечення рядовому і начальницькому складу органів внутрішніх справ, жодного окремого порядку обчислення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в собі не містять.

Відтак, аналіз судової практики вирішення аналогічних спорів адміністративними судами України дає усі підстави вважати правильним застосування норм Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати"від 08.02.1995 року № 100 і у випадках необхідності обчислення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу службовців органів внутрішніх справ.

З розрахунків викладених позивачем в уточненій позовній заяві вбачається, що вони зроблені в обох випадках незаконних звільнень у межах одного року у кожному конкретному випадку, на підставі банківської довідки, грошового атестату позивача та довідок відповідача про розмір грошового забезпечення за два останні місяці що передували незаконному звільненню позивача у 2005 р. та за фактично відпрацьований час з моменту поновлення на службі у грудні 2013 р. до повторного звільнення у січні 2014 р., витребуваних судом.

Урахування індексів інфляції за 2006 р. та 2014 р. при обчисленні позивачем середньоденного грошового забезпечення в гривнях за час вимушених прогулів відповідає рекомендаціям Верховного Суду України, згідно листа № 62-97р. від 03.04.97р., відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Жодних заперечень з приводу арифметичної правильності цих розрахунків відповідачем не заявлялося.

За таких обставин суд вважає заявлені позивачем розміри грошового забезпечення за час обох вимушених прогулів обґрунтованими та доведеними належним чином.

Згідно з п.п 2, ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати не стягуються.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 72, 94, 160-163, 167, 186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, про стягнення на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушених прогулів, задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у термін з 01.01.2006 р. по 01.01.2007 р. в сумі 15 257, 23 гривень, за час вимушеного прогулу у термін з 15.01.2014р. по 26.12.2014р., в сумі 20 729, 99 гривень, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а всього: 35 987,22 гривень.

В частині стягнення з Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_1 сум грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у термін з 01.01.2006 р. по 01.01.2007 р. та за час вимушеного прогулу у термін з 15.01.2014 р. по 26.12.2014 р., у межах сум стягнень за один місяць, згідно п. 2, ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.В. Балан