Справа № 821/1716/15-а
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року м.Київ К/800/35257/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Херсонській області

на ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 08 червня 2015 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року

у справі №821/1716/15-а

за позовом Державної фінансової інспекції в Херсонській області

до Азово-Сиваського національного природного парку

про зобов'язання вчинити певні дії,

В С ТА Н О В И Л А:

Державна фінансова інспекція в Херсонській області звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Азово-Сиваського національного природного парку про визнання неправомірними дій щодо недопущення 21.04.2015 року працівників Генічеської міжрайонної державної фінансової інспекції до проведення ревізії, зобов'язання директора Азово-Сиваського національного природного парку допустити працівників Генічеської міжрайонної державної фінансової інспекції до проведення ревізії фінансово-господарської діяльності Азово-Сиваського національного природного парку згідно затвердженої програми ревізії.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 08 червня 2015 року у справі №821/1716/15-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року, відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що Державна фінансова інспекція в Херсонській області уповноважена звертатися до суду із позовом до фізичних та юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, виключно у випадках, передбачених законодавством, тоді як ні Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», а ні Положенням про Державну фінансову інспекцію в Україні, затвердженого постановою КМУ від 06.08.2014 року №310, позивач не наділений повноваженнями звертатися до суду з даним позовом.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна фінансова інспекція в Херсонській області звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Азово-Сиваський національний природний парк направив на адресу Вищого адміністративного суду України письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких наголошував на відповідності судових рішень вимогам законодавства України, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, поданий Державною фінансовою інспекцією в Херсонській області до суду позов містить дві вимоги, а саме про визнання неправомірними дій Азово-Сиваського національного природного парку щодо недопущення 21.04.2015 року працівників Генічеської міжрайонної державної фінансової інспекції до проведення ревізії та зобов'язання допустити до проведення ревізії фінансово-господарської діяльності Азово-Сиваського національного природного парку згідно затвердженої програми ревізії.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 5) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Скаржник у своїй касаційній скарзі посилається на Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», як на нормативний акт, який дає право на звернення з позовом до суду щодо зобов'язання допустити державних фінансових інспекторів для проведення ревізії фінансово - господарської діяльності.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України зазначає, що ні Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», а ні будь-якими іншими законами України, не встановлено права органів державної фінансової інспекції подавати позов про допуск державних фінансових інспекторів для проведення ревізії фінансово - господарської діяльності.

Крім того, відповідно до пункту 23 Постанови КМУ №550 від 20.04.2006 року «Про затвердження Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами» із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ №513 (513-2013-п від 03.07.2013 року), передбачено, що у разі відсутності бухгалтерського обліку на об'єкті контролю, недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення ревізії та ненадання необхідних для перевірки документів, наявності інших об'єктивних і незалежних від контролюючого органу обставин, що унеможливлюють або перешкоджають проведенню ревізії, посадовою особою контролюючого органу складається акт із зазначенням таких фактів, який підписується та вручається об'єкту контролю у тому ж порядку, що і акт ревізії.

За таких обставин ревізія не вважається проведеною і контролюючий орган має право вдруге організувати та провести ревізію об'єкта контролю, зокрема в плановому порядку, протягом того ж календарного року.

Про факти недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення ревізії, ненадання необхідних для перевірки документів та інші незалежні від контролюючого органу обставини, що перешкоджають проведенню ревізії, контролюючий орган письмово інформує правоохоронні органи для вжиття заходів, передбачених законодавством.

Перешкоджання посадовим особам контролюючого органу у проведенні ревізії є підставою для застосування до об'єкту контролю санкцій, передбачених законодавством, і для притягнення керівника об'єкта контролю до адміністративної відповідальності.

Також, згідно статті 14 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» №2939-XII від 26 січня 1993 року, працівники правоохоронних органів зобов'язані сприяти службовим особам органу державного фінансового контролю у виконанні їх обов'язків. У разі недопущення працівників органу державного фінансового контролю на територію підприємства, установи, організації, відмови у наданні документів для ревізії та будь-якої іншої протиправної дії, органи міліції, на прохання цих осіб зобов'язані негайно вжити відповідних заходів для припинення такої протидії, забезпечити нормальне проведення ревізії, охорону працівників органу державного фінансового контролю, документів та матеріалів, що перевіряються, а також вжити заходів для притягнення винних осіб до встановленої законом відповідальності.

Оскільки чинне законодавство не містить положень щодо вирішення даного питання в судовому порядку, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», зі змінами і доповненнями, внесеними від 14 лютого 2014 року №2, від 15 травня 2014 року №6 та 22 травня 2015 року №6.

Таким чином, законодавством передбачено відповідний порядок дій та наслідки в разі недопущення до проведення ревізії працівників органу державного фінансового контролю.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, вони ґрунтуються на вимогах норм процесуального законодавства, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Херсонській області - залишити без задоволення.

Ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 08 червня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2015 року у справі №821/1716/15-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді