Справа № 815/6895/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2016-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6895/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, розглянувши у письмовому проваджені в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування наказу від 27.11.2015 року № 226, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування наказу від 27.11.2015 року № 226.

Ухвалою суду від 07 грудня 2015 року відкрито провадження по справі.

Позивач та його Представник у судове засідання 16.02.2016 року зявились, позовні вимоги підтримали повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання 16.02.2016 року зявився, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду.

Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_4, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначив позивач у позовній заяві, у 2007 році він приїхав на територію України з метою навчання, вступив у Полтавський медичний інститут, навчання оплачували його батьки, які залишилися в ОСОБА_4. Через рік батьки позивача відмовилися в подальшому оплачувати навчання і вимагали, щоб позивач повернувся на батьківщину. Позивач зазначає, що не бажав повертатися, оскільки за віро сповідуванням є католиком, а його батьки прийняли іслам, змінивши своє віро сповідування оскільки цього вимагали на батьківщині позивача. Позивач не бажаючи змінювати своє віро сповідування відмовився повертатися на батьківщину і вирішив залишитися мешкати в Україні. Позивач також зазначає, що в 2015 році він звернувся в міграційну службу м. Одеси з метою отримання статусу біженця, однак 27.11.2015 року йому було відмовлено. Позивач вважає, що рішення відповідача є безпідставним, оскільки позивач дійсно раніше звертався за захистом до міграційної служби і надав інші анкетні дані, так як боявся переслідування і того, що його депортують в ОСОБА_4. Позивач вказує на те, що він боїться за своє життя через небажання змінювати віросповідання та повернутися на батьківщину не може.

Відповідно до ч. 6 ст, 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 нього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивачу раніше вже двічі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Так. позивач вперше звернувся за наданням міжнародного захисту до ТУ ДМС в Одеській області 13.11.2007 року під вигаданими установчими даними та легендою переслідування, а саме як громадянин ОСОБА_5Івуару Бакіті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 Проте, як пояснив представник відповідача, за результатами розгляду матеріалів особової справи ДКНР України прийняло рішення від 19.06.2008 № 523-08 «Про відмову в наданні статусу біженця». 27.09.2012 року позивач вдруге звернувся до ГУ ДМС в Одеській області під тими ж самими установчими даними із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, використавши іншу історію переслідування. Рішенням ДМС від 19.12.2014 № 712-14 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Втретє позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області під установчими даними громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_7 Кеш не ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Вказані обставини не заперечувались сторонами.

Дослідивши матеріали особової справи позивача, суд погоджується з позицією представника відповідача, що звернення під установчими даними громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_7 Кеш не ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 також вважається необгрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин стати жертвою переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у разі повернення на Батьківщину. Також, матеріали повторного звернення не містять нових підстав, відповідно до яких позивачу може бути наданий додатковий захист, у відповідності до п. 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважаються необґрунтованими та містять елементи зловживання процедурою отримання захисту. Так, наприклад: в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.11.2015 року позивач не зміг належним чином обґрунтувати причини, які змусили його раніше (в період 13.11.2007-10.03.2015 роки) звертатись за захистом під іншими установчими даними та вигаданою історією переслідування; під час первинного опитування було встановлено, що позивач легально вїхав на територію України в 2007 році та протягом року продовжував строк дії студентської реєстрації на території нашої країни. Зазначений факт суперечить поданій позивачем історії переслідування про те, що нібито через небажання змінювати віросповідання його батьки відмовились від нього та подальшого фінансування його навчання в Україні. Так, згідно поданої заяви від 27.11.2015 року батьки позивача змінили віросповідання та відмовились від надання йому допомоги 6 місяців потому, а навчання на території України позивач припинив 7 років тому, тобто у 2008 році; в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач додатково зазначив, що виїхав на територію України 10.11.2013 року з метою отримання вищої освіти. Однак, з матеріалів особової справи № ODS 12/394 за установчими даними Бакіті ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 спостерігається, що у вказаний період позивач перебував в процедурі оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та знаходився на обліку ГУ ДМС в Одеській області. Окрім того, як зазначив представник відповідача, позивач приховав від територіального органу міграційної служби факт наявності у нього оригіналу національного паспорту. Так, під час первинного опитування позивач надав до управління копію перших двох сторінок національного паспорту № 0128299 та довідку з Приморського районного відділу ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 08.11.2015 № 31/37- Е057669 щодо втрати паспортного документу. Разом із тим, позивач зазначив, що переклад інформації з паспортного документу був зроблений з вказаної копії, не пояснивши, яким чином вказаний переклад охоплює три сторінки його паспортного документу.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуване рішення відповідача обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

ОСОБА_8 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання всіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник не заслуговує на довіру.

Під час розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позивачу правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач втретє звернувся до відповідача із тотожною заявою попередній заяві та відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання на батьківщині. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися на батьківщину є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує на батьківщині особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятого ним рішення та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що субєкт владних повноважень Державна міграційна служба України прийняв рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування наказу від 27.11.2015 року № 226 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя Н.В. Бжассо

Суддя О.О. Стеценко