Справа № 815/5812/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5812/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Сівєлькіної С.Є.,

позивача/апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_3, перекладача ОСОБА_4, представника відповідача Кучіни В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов'язання прийняти певне рішення,-

В С Т А Н О В И В:

23 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення №157 від 25.08.2015 року Головного управління ДМС України в Одеській області, яким йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Головне управління ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення відповідача є необґрунтованим та неправомірним, оскільки не містить переконливих підстав для відмови в оформленні документів щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не може вважатись очевидно необґрунтованою, адже заявник має явні ознаки біженця, а відповідачем не було здійснено належного аналізу інформації по країні походження заявника, у зв'язку із чим, органом міграційної служби прийнято рішення стосовно позивача, яке може наражати його на небезпеку повернення до країни походження та незаконного арешту або завдання іншої шкоди.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Гвінеї, уродженець міста Лоппе Маму, останнє постійне місце проживання на території країни громадянського походження - м. Лоппе Маму, за національністю - гвінеєць, етнічна група - фула, за віросповіданням - мусульманин. Неодружений. Освіта повна вища. Країну постійного проживання покинув 27.12.2012 року авіарейсом м. Конакрі (Гвінея) - м. Дакара (Сенегал) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Одеса (Україна) на підставі національного паспорта НОМЕР_1 та візи НОМЕР_2 (а.о.с. 21-25, а.с. 66-69).

17.08.2015 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні.

25.08.2015 року посадовою управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено протокол від 25.08.2005 року (а.о.с. 31-34, а.с. 76-79).

Вказаним протоколом зафіксовано, що позивач вирішив виїхати з країни постійного проживання до України для отримання освіти. Також, зафіксовано пояснення стосовно побоювань позивача повертатись до країни громадянської належності через те, що його життя у небезпеці, оскільки він повідомив своїм батькам, що знайшов дівчину і покохав її, але вона українка та сповідує іншу релігію.

За результатами розгляду справи №2015ОД0247 заявника громадянина Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який звернувся із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, службовою особою відповідача, на підставі проведених анкетування та інтерв'ю, складено висновок від 01.08.2014 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через те, що заява громадянина Гвінеї ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 зазначеного Закону (а.о.с. 55-58, а.с. 97-100).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги вищевказаний висновок, ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №157 від 25.08.2015 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового статусу», який відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2015ОД0247.

Про прийняте рішення позивача було повідомлено шляхом надіслання на його адресу повідомлення №362 від 25.08.2015 року, яке отримано позивачем 17.09.2015 року, про що свідчить його підпис на вказаному повідомленні (а.с. 6-9, 101-104, а.о.с. 59-62).

Позивач вважає вказане рішення необґрунтованим, оскільки його прийнято без наявності на те визначених законом підстав. Заява позивача не може вважатись очевидно необґрунтованою, адже заявник має наявні ознаки біженця. Наявна інформація по країні походження, на думку позивача, свідчить про небезпеку в Гвінеї, що є ознаками біженця відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позбавлення життя та насилля заборонені відповідно статей 2, 3 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Україною 17.07.1997 року. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем не було досліджено належним чином інформації про країні походження, у зв'язку із чим прийнято рішення, яке може наражати його на небезпеку у разі повернення до країни походження. Крім того, позивач зазначає, що на жаль не має жодних підтверджень існування переслідувань в країні походження, проте це не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, та надаючи правову оцінку його висновкам і встановленим обставинам справи, виходить з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України №3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, є його побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності. Так, у 2012 році він приїхав до України на навчання. Згодом познайомився з дівчиною, мав намір одружитись на ній, про що повідомив батьків. Проте, батько негативно поставився до нареченої сина та припинив фінансувати його навчання. Також, позивач зазначив, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами на батьківщині він не зазнавав.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Під час проведення співбесіди позивач зазначав про те, що мусульманам заборонено одружуватись на християнах.

Проте, як вірно зазначає відповідач, згідно проведеного аналізу, заповітами Корану не забороняється шлюб мусульманина з християнкою, що дало відповідачу можливість вважати твердження заявника необґрунтованими.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Системний аналіз вищевикладених нормативних актів, ситуації по країні походження позивача та інформації, отриманої від нього, дає підстави для висновку судам 1-ї та 2-ї інстанції про те, що незгода батьків з вибором сином нареченої є суто сімейним конфліктом, та, так само як і питання власної долі, не відноситься до підстав для звернення за захистом і не містять у собі відповідних ознак поняття «біженець» або «особа, яка потребує додаткового захисту».

Отже, відсутні умови, які можуть слугувати підставою для надання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів наявності серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

До того ж, слід підкреслити, що з ситуації по країні походження позивача вбачається відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів, будь-яких фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення його до Гвінеї, а також наявна економічна розвиненість країни походження позивача.

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» №8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, у ході розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що позивач ніколи не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно приписів ст. 10 Закону України №3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає правомірним рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

До того ж, колегія суддів наголошує на тому, що відмова у наданні позивачу статуса біженця не позбавляє його, у разі одруження з громадянкою України, звертатися до компетентних органів з завою про надання права на тимчасове проживання в Україні, а згодом, і за наданням громадянства України.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію довів та обґрунтував.

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов