Справа № 812/874/15
Суддя: Васильєва Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Тихонов І.В.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року справа №812/874/15

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі:

Головуючого судді: Васильєвої І.А.

Суддів: Жаботинської С.В.

ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року по справі № 812/874/15 за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Роздольне» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 30 673,18 грн., -

ВСТАНОВИВ:

11 серпня 2015 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач, ЛОВФСЗІ) звернулось до Луганського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Роздольне» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у загальному розмірі 30 673,18 грн., з яких: адміністративно-господарські санкції за 2012 рік у сумі 27 160,53 грн., та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій за період з 16 квітня 2013 року по 20 червня 2014 року у розмірі 3 512,65 грн. (арк. справи 3-4).

17 вересня 2015 року Луганським окружним адміністративним судом винесено постанову, якою у задоволені вищенаведеного адміністративного позову було відмовлено (арк. справи 84-86).

Не погодившись із даним рішенням суду позивач звернувся до Донецького апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в доводах якої зазначив, що судом першої інстанції при винесенні постанови порушені норми матеріального та процесуального права, що виразилось у неврахуванні судом наступного. Так, Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» на відповідача покладено обовязок щодо забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Статтею 18 наведеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць. До того ж субєкти, визначені статтею 18 наведеного Закону лише сприяють у працевлаштуванні інвалідів, а безпосереднє їх працевлаштування здійснюють роботодавці, а штрафні санкції відповідно до статті 20 вказаного Закону роботодавці зобовязані сплачувати незалежно від положень, викладених у статті 18 даного Закону.

Але апелянт вважає, що судом першої інстанції невірно було прийнято до уваги як підтвердження вжитих відповідачем усіх можливих заходів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю - звітність про наявність вакансій до Білокуракинського районного центру зайнятості від 28 січня 2012 року по 28 грудня 2012 року, оскільки, враховуючи наведену звітність суд проігнорував норми статті 19 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», яка передбачає можливість відповідача на самостійне здійснення працевлаштування осіб даної категорії, тобто відповідач на думку апелянта не використав усіх можливих заходів, не здійснив самостійний пошук безробітних осіб з інвалідністю для працевлаштування, як то шляхом розміщення повідомлення у засобах масової інформації.

На підставі викладеного, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі (арк. справи 91-93).

13 січня 2016 року на адресу Донецького апеляційного адміністративного суду від Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю «Роздольне» надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в якій відповідач зазначив, що ним з метою працевлаштування інвалідів направлялись звернення до центру зайнятості із пропозиціями направлення на працевлаштування інвалідів, що зазначені в звіті № 3-ПН, до того ж, директором Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Роздольне» директору Білокуракинського районного центру зайнятості направлявся лист від 14 липня 2014 року, в якому позивачем запитувалася інформація про кількість інвалідів, направлених Центром зайнятості для працевлаштування, а також працевлаштованих на СТОВ «Роздольне», та по кількості осіб, яким було відмовлено в працевлаштуванні, про що у відповіді Білокуракинського районного центру зайнятості (від 16 липня 2014 року за № 16/5-1183) міститься інформація про те, що на СТОВ «Роздольне» у 2012 році був працевлаштований інвалід ОСОБА_3, інші особи не направлялися, у працевлаштуванні нікому не відмовлено. До того ж відповідач зазначив, що він, як роботодавець не може змусити особу працювати, а безпосереднього звернення інвалідів з проханням їх працевлаштування та направлень від центру зайнятості не було.

З урахуванням викладеного просив суд розглянути справу за його відсутністю, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін (арк. справи 134-136).

Апелянт в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про розгляд справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Так, як зазначалось колегією суддів вище, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Роздольне» вжито усіх необхідних та можливих заходів для недопущення господарського правопорушення, оскільки вакантні посади для інвалідів на підприємстві не зайняті не з вини відповідача, що, у свою чергу, унеможливлює застосування адміністративно-господарських санкцій та пені, передбачених статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Суд першої інстанції окрім інших обставин, дійшов вказаного висновку керуючись тим, що підприємством направлялась звітність та листи до центру зайнятості про наявність вакансій для інвалідів на підприємстві, а нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця, оскільки такий обовязок покладено на органи працевлаштування, перелічені в частині 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (арк. справи 84-86).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої, апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з «інформацією за показниками звіту 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2012 рік, взятої з Єдиного інформаційного автоматизованого банку даних (ЄІАБД) щодо реєстрації роботодавців та даних про зайнятість і працевлаштування інвалідів Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Роздольне», середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу (осіб) становить 39 осіб, середньооблікова чисельність інвалідів, які працювали на підприємстві - 1 особа, кількість інвалідів (норма), (осіб) - 2, фонд оплати праці штатних працівників складає 1 032,1 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 27 160,53 грн., сума адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів складає 27 160,53 грн. (арк. справи 36).

З розрахунку Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів по СТОВ «Роздольне» вбачається, що до відповідача фондом застосовані адміністративно-господарські санкції за не працевлаштування 1 (одного) інваліда внаслідок чого за відповідачем утворилася заборгованість за невиконання нормативу по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів у загальному розмірі 30 673,18 грн., з яких: адміністративно-господарські санкції у розмірі 27 160,53 грн., а також пеня за несвоєчасну сплату наведених санкцій за період з 16 квітня 2013 року по 20 червня 2014 року у розмірі 3 512,65 грн. (арк. справи 37).

Отже спірним питанням станом на час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції є правомірність нарахування Луганським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарських санкцій та пені відповідачеві за порушення відповідачем нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у загальному розмірі 30 673,18 грн.

З приводу викладеного суд зазначає наступне.

Так, спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-12 (далі Закон № 875).

Статтею 18 Закону № 875 передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, з урахуванням причин інвалідності, з урахуванням побажань інвалідів, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико - соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 18-1 Закону № 875 рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендацій МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Частиною ж 3 наведеної статті встановлено, що державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Згідно частиною 3 статті 19 Закону № 875 підприємства, установи, організації у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Статтею 20 наведеного Закону № 875 встановлено право Фонду соціального страхування захисту інвалідів на стягнення санкцій за недодержання законодавчо встановленого нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Так, абзацем 1 наведеної статті встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Згідно пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Отже з аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що Закон зобов'язує підприємства забезпечити працевлаштування інваліда шляхом створення робочих місць для інвалідів з урахуванням стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування, визначеними статтею 18 Закону № 875. При цьому нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов'язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в статтею18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Як встановлено судом апеляційної інстанції, та підтверджено матеріалами адміністративної справи, на виконання вищенаведених норм Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Роздольне» повідомлено Білокуракинський районний центр зайнятості за встановленою формою звітності про наявність вакансій для інвалідів, а саме: листами: від 28 січня 2012 року (арк. справи 48), від 28 лютого 2012 року (арк. справи 49), від 28 березня 2012 року (арк. справи 50), від 28 квітня 2012 року (арк. справи 51), від 28 травня 2012 року (арк. справи 52), від 28 червня 2012 (арк. справи 53), від 28 липня 2012 року (арк. справи 54), від 28 серпня 2012 року (арк. справи 55), від 28 вересня 2012 року (арк. справи 56), від 28 жовтня 2012 року (арк. справи 57), від 28 листопада 2012 року (арк. справи 58), від 28 грудня 2012 року (арк. справи 59).

До того ж, 14 липня 2014 року Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Роздольне» директору Білокуракинського районного центру зайнятості направлявся запит щодо інформації про кількість інвалідів, направлених центром зайнятості для працевлаштування в СТОВ «Роздольне», в тому числі працевлаштованих, до того ж СТОВ «Роздольне» просило центр зайнятості надати інформацію про те, чи відмовляло СТОВ «Роздольне» у працевлаштуванні інвалідам в 2012 році (арк. справи 46).

16 липня 2014 Білокуракинським районним центром зайнятості надано інформацію про те, що на СТОВ «Роздольне» у 2012 році був працевлаштований інвалід ОСОБА_3, інші особи з обмеженими фізичними можливостями до СТОВ «Роздольне» не направлялися та у працевлаштуванні СТОВ «Роздольне» інвалідам відмовлено не було (арк. справи 47).

Отже встановлені вище обставини є підтвердженням того, що Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Роздольне» у 2012 році виконано норматив по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, визначений статтею 19 Закону № 875, а також товариством вжиті усі необхідні заходи для забезпечення працевлаштування інвалідів, а відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватись на підприємстві відповідача, не є підставою для застосування до нього фінансово господарських санкцій.

До того ж, доказів того, що відповідач необґрунтовано відмовив інвалідам у прийнятті на роботу або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у встановленому порядку позивачем не надано.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, в розумінні частини 1 статті 218 Господарського кодексу України, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За змістом статті 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні» вбачається, що пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

До того ж у постанові Верховного суду України від 16 квітня 2013 року по справі № 21-81а13 викладена позиція, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Таким чином з матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивачем не доведено правомірність застосування до відповідача штрафних санкцій та пені та не надано жодних належних та допустимих доказів щодо наявності вини відповідача, або вчинення ним відповідного правопорушення, за яке до останнього Луганським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів застосовані адміністративно-господарські санкції та нарахована пеня за порушення нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у загальному розмірі 30 673,18 грн.

На підставі викладеного, судова колегія робить висновок, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 195, 196, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року по справі № 812/874/15, - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2015 року по справі № 812/874/15, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції прийнята за наслідками розгляду в письмовому проваджені набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя І.А. Васильєва

Судді С.В. Жаботинська

ОСОБА_2