Справа № 826/20922/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2016 року № 826/20922/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів Погрібніченко І.М., Шулежко В.П. вирішив в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2
до третя особа:Державної міграційної служби Управління державної міграційної служби України в Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби, третя особа: Управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просить:

1) Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 525-15 від 12.08.2015 р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

2) Зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятого Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначили, що позивач є політичним опозиціонером, який в країні походження може зазнати кримінального переслідування за свої політичні переконання, а також, що там його чекають дискримінація та систематичне порушення прав людини. У позивача є об'єктивні підстави стверджувати, що влада Республіки Білорусь не здатна забезпечити йому захист від дискримінації та переслідувань за політичні переконання за ознакою належності до соціальної групи та від систематичного порушення прав людини.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки позивач перебуває у міжнародному розшуку. Інформація надана позивачем не є політичною, зокрема, не вбачається підстав вважати, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту. Зважаючи на наведене, у відповідача є всі підстави вважати, що, у даному випадку, відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Згідно наявних в матеріалах справи письмових заперечень проти позову заперечує з підстав, зазначених відповідачем.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 подав 07.11.2012 р. до Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

02.09.2015 р. позивач (за повторним розглядом заяви) отримав від Управління Державної міграційної служби України в Київській області повідомлення № 27 від 31.08.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України № 525-15 від 12.08.2015 р.

Підставою для відмови стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач, вважаючи винесене рішення протиправним, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побоювання стати жертвою переслідувань через його політичні переконання.

Позивач зазначає, що його було піддано дискримінації та переслідуванням за його політичні переконання за ознакою належності до соціальної групи у країні походження. Також він побоюється систематичного порушення прав людини.

Так, у своїй заяві-анкеті позивач зазначив, що «я покинув свою країну та не можу туди повернутися по політичним причинам. У 2007 році я допоміг своїй дружині та ще двом особам стати депутатами місцевих рід. В кінці 2007 року біля мого селища почалося будівництво хімічного підприємства, в зв'язку із чим почалися протести, які я консультував та частково фінансував, а також випустив книгу на цю тему. Після цього мій партнер по бізнесу заявив, що фірма належить йому. 24.04.2008 до мене до дому приїхали працівники ДФР, з метою заарештувати мене, без пояснення в чому мене звинувачують. Дружина не дозволила їм увійти. Їй передали повістку з'явитися в ДФР Барановічі, в якій не було зазначено з якого приводу мене викликають, а дата, коли я мав з'явитися в ДФР була вихідним днем. Після цього за нашим домом було встановлено нагляд. У 2008 році на місця, де проживали моя дружина та матір проходили обшуки. Мою дружину та матір допитували про моє місцезнаходження. У 2009 році мого знайомого, який знаходився на аналогічній до моєї ситуації, повернувся до Білорусії, де був заарештований. А в червні 2009 прийшли документи про мій розшук в Україну з Білорусії. Я не можу повернутися до Білорусії через страх того, що буду ув'язнений на підставі моєї громадянсько-політичної діяльності».

Як вбачається із висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач зазначає, що покази позивача щодо того, що він у 1990-х роках почав займатися суспільно-політичною діяльністю в Білорусії, а також був членом і керівником таких організацій як «Об'єднання білоруських студентів», «Вільна профспілка студентів Білоруського Державного Університету», Центр «Супольность» не підтверджено жодними доказами.

Відповідач зазначає про відсутність у позивача права на отримання доходів від участі у компанії «Промізолкомплект», оскільки свою участь у вказаній компанії в якості співвласника позивач приховав, натомість отримував доходи з договорів підряду, які фірма «РТ Комп'ютерс» підписувала кожні 3 місяці. Відсутність договорів підряду, актів виконаних робіт, на думку відповідача, свідчить по те, що вказані договори укладалися з метою «відмивання грошей», при цьому жодних робіт, пов'язаних з ремонтом або обслуговуванням здійснено не було.

Також, на думку відповідача, позивачем не надано жодних доказів застосування до нього фізичного насилля чи погроз з боку правоохоронних органів Білорусії, зокрема, згідно із інформацією офіційного сайту Міністерства внутрішніх справ Республіки Білорусь, заявник не знаходиться у розшуку на території Республіки Білорусь.

З огляду на те, що твердження позивача щодо загрози ув'язнення останнього, носять суперечливий характер, відповідно ставить під сумнів їх правдивість, з огляду на що відповідач дійшов висновку, що позивачу не загрожує ув'язнення.

Крім того, відповідач зазначає, що твердження позивача з приводу прослуховування телефонних розмов його дружини є суб'єктивними та нічим не підтвердженими. Причиною залишення країни Білорусь позивач зазначає пораду зі сторони юристів, до яких він звернувся. Суперечливість тверджень заявника дають відповідачу підстави вважати, що заявник, керуючись небажанням повернення на Батьківщину та бажанням залишитись на території України, надав неправдиві або частково неправдиві твердження співробітнику Державної міграційної служби.

Також в Управлінні СБУ у м. Києві стосовно громадянина Білорусі ОСОБА_2 відсутня інформація, яка згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачає умови, за яких особа не визначається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на викладене вище, відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, яким громадянину Білорусі ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, суд вважає помилковими висновки відповідача, про що слід зазначити наступне.

Так, участь ОСОБА_2 в студентській організації «Об'єднання Білоруських студентів» підтверджується листом № 21/010 ОСОБА_4, в організаціях - «Варута», «Зарева», «Цэнтар Супольнасьць» - листом Об'єднання студіюючої молоді «Зарево» від 26.11.2013 р. № 11-01.

З листа Білоруського центру «Захід» від 06.06.2013 р. вбачається, що позивач - один із лідерів студентського руху 90-х років, організатор перших в Білорусі антипрезидентських студентських виступів. У 1998 році став жертвою методики, яка пізніше отримала назву «політичний призив». Він був незаконно призваний до лав Збройних Сил Білорусі, де зазнав спроб вербування з боку КДБ Республіки Білорусь.

В кінці 90-х - початку 2000-х ОСОБА_2 був керівником першого в Білорусі Агентства Регіонального розвитку. Крім регіональної політики займався допомогою демократичним силам в політичних кампаніях. З 2001 по 2007 як консультант брав участь у семи електоральних кампаніях. Шість із них закінчилися обранням депутата-представника демократичних сил.

У 2005-2008 роках ОСОБА_2 допомагав консультаціями та пожертвами низці громадських та політичних організацій Білорусі (рух «За свободу», Правозахисний центр «Весна» регіональні НУО тощо). В 2005 році був координатором Асамблеї демократичних депутатів Білорусі: координаційного органу депутатів усіх рівнів, що підтримують демократичні цінності.

У 2007 році ОСОБА_2 почав активно підтримувати громадянську кампанію проти будівництва заводу з виробництва хімікатів ЗАТ «Август-Бел».

У 2008 році почав видавати незалежну газету для селищ Свислочь та Дружний («Свислочський вісник») створив, редагував та адміністрував незалежний Інтернет-сайт «Свислоч: Регіональний портал».

Також вказаним листом повідомлялося, що у 2008 році був засуджений ОСОБА_5, за тією ж статтею, що й звинувачують ОСОБА_2. В 2011 році було доведено, що вирок стосовно ОСОБА_5 винесено незаконно. Людину виправдали та випустили, але останній провів 3 роки за гратами.

У 2011 році був заарештований і пізніше засуджений віце-президент Міжнародної організації захисту прав людини ОСОБА_6. Звинувачення - також в «економічних злочинах». Проте вказаний вирок має «політичну основу».

Таким чином, участь позивача у організаціях «Об'єднання Білоруських студентів», Центр «Супольнасьць», Вільний профсоюз студентів БГУ підтверджується вищевказаними листами.

Крім того суд не погоджується з висновками відповідача стосовно того, що позивач в'їхав на територію України з території Російської Федерації, яка на його думку, є «безпечною країною», оскільки загальновідомим є факт, що Республіка Білорусь та Російська Федерація не мають кордонів між собою.

Крім того позивач зазначає, що його рішення про необхідність отримання додаткового захисту було продиктовано смертю його двох партнерів по суспільній діяльності. При цьому було доведено вбивство розповсюджувача незалежної преси, в тому числі і газети позивача, ОСОБА_7. Вказані події відбулися в листопаді 2008 року та лютому, листопаді 2009 року.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач вже звертався за додатковим захистом, однак йому було запропоновано у зв'язку із змінами законодавства звернутися до Міграційної служби.

Щодо співробітництва позивача в рамках компанії «Промізолкомплект» (торгова марка «РТ Компґютерс») відповідачем не наведено жодного належного доказу, який свідчив би про наявність кримінальних справ відносно позивача за фактом скоєння фіктивного підприємництва чи порушення законодавства Республіки Білорусії в частині надання послуг з реєстрації чи ліцензування. Отримання прибутку у спосіб, визначений Цивільним кодексом Білорусі, зокрема, шляхом укладення договорів підряду, є законним.

Із листів-підтримки БелААРДА, Партії Зелених, ОСОБА_8, ОСОБА_4 вбачається, що стаття 233 КК Білорусі, а саме: порушення законодавства Республіки Білорусії щодо надання послуг з реєстрації чи ліцензування надання послуг, використовується саме як спосіб переслідування політичних опонентів, які займаються випуском газет, книг, іншої продукції.

Слід зазначити, що відповідачем не враховано того факту, що позивачем випускалися газети та книги. В матеріалах переданих відповідачем суду відсутні копії листівок, книги по будівництву заводу «Август-бела», які написав та видав та розповсюджував позивач. Також відсутній перший номер газети «Свислочскій вісник» за 2007 р. Також відповідачем не враховано те, що позивачем було написано, видано та розповсюджено книгу «За и против Августа», книгу «Возможности влияния на процессы решений на местном уровне - учебник для депутатов и активистов».

Судом враховуються покази позивача про те, що телефон його дружини прослуховують правоохоронні органи Білорусі, а також те, що працівниками останніх була проведена бесіда з 3-х річним сином позивача в дитячому садку за відсутності матері та соціального педагога, що є недопустимим.

З наведеного вбачається, що посадовими особами Державної міграційної служби України не було враховано вищенаведені факти, зокрема, не вивчені та не враховані під час прийняття оскаржуваного рішення.

Окрім того, відповідачем не було враховано ситуацію у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваного рішення.

Між тим, твердження позивача підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, а саме: Всесвітньою доповіддю 2015: Білорусь, підготовленою Human Rights Watch, оприлюдненою 29.01.2015 р. (а.с.26-29 Том 1), Доповіддю Міжнародної Амністії про права людини в сучасному світі, Публікацією міжнародної Федерації за права людини за 2014-2015 роки, оприлюдненої 24.02.2015 р., Публікацією Радіо Свобода «В будинку білоруського правозахисника провели обшук» від 09.04.2015 р., Публікацією Радіо Свобода «В Білорусі заблокували кілька Інтернет-ЗМІ» від 21.12.2014 р. (а.с. 22-25, а.с. 30-34 Том 1).

Слід також звернути увагу на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.03.2013 р. справа № 826/8140/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.12.2013 р., за позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 до Державної митної служби України про зобов'язання вчинити дії, адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 183-13 від 29.03.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 07.11.2012 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане судове рішення відповідачем виконано не було.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З аналізу матеріалів справи вбачається наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, яка є визначальною, оскільки позивачем підтверджено доказами, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону N 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується на його особистих твердженнях та наданих документальних доказах.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону N 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 р. № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно ст. 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися таким, що вцілому відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню, адже відповідачем не досліджено в повному обсязі та не надано оцінку на предмет наявності чи відсутності підстав і обставин для визнання ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки питання прийняття рішення щодо надання статусу біженця або особи є дискреційним повноваженням відповідача, то позовні вимоги щодо зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надання особі, задоволенню не підлягають.

Суд вважає належним способом захисту прав та інтересів позивача зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи проти позову в силу положень частини 2 статті 71 КАС України не спростував доводи позивача і не довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч. 3. ст.2 КАС України.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 525-15 від 12.08.2015 р. про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Суддя І.О. Іщук

Судді: І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко