Справа № 825/167/16
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року Чернігів Справа № 825/167/16

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Поліщук Л.О.,

суддів Лобана Д.В., Клопата С.Л.,

за участі секретаря Клименок А.С.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання рішення незаконним, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадянин ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати рішення Державної міграційної служби України від 21.12.205 №833-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, викладене у повідомленні №83 від 14.01.2015 не законним; зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_4 ОСОБА_5.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням від 21.12.2015 №833-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 13 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту», протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення. Повідомлення про відмову у наданні статусу біженця позивач отримав 14.01.2016 за №83. В даному повідомленні, замість обґрунтованих причин відмови, які відповідно до законодавства мають бути викладені, зазначено, шо відповідно до статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 даного Закону, відсутні. Підставою є рішення Державної міграційної служби України. Отже, рішення Державної міграційної служби України вважає неправомірним та необґрунтованим.

Позивач в судовому засіданні не зявився, про час та місце слухання справи належним чином повідомлений, просив суд розглядати справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, надав суду пояснення, в яких зазначив, що позивач не навів достатніх аргументів, які б давали змогу визначити його таким, що має ознаки особи, що потребує додаткового захисту передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Як вбачається з матеріалів особової справи, позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідування достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та не підтверджують подій переслідування саме заявника, що унеможливлює визначити правдоподібний елемент заяви, який можна віднести до ознак за якими надається притулок в Україні. Крім того, під час проведення співбесіди позивач зазначив, що в країні громадянської належності не працював та був на утриманні батьків, що дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначенням статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року є економічним мігрантом. Беручи до уваги наведене, рішення від 21 грудня 2015 року №833-15 прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1), є громадянином ОСОБА_3, 06.03.2015 прибув до України.

15.03.2015 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.39). У заяві зазначив, що потребує додаткового захисту, оскільки в ОСОБА_3 йому загрожує небезпека щодо життя з боку талібів, які хочуть стратити його через те, що він не підтримує закликів талібів воювати проти власного народу, крім того, його родичі працюють на іноземній базі.

Рішенням Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 21.04.2015 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с.62).

20.08.2015 рішенням Державної міграційної служби про задоволення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 22-15 задоволено скаргу ОСОБА_3 алі ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Управління ДМС у Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та скасувати наказ УДМС у Чернігівській області від 21.04.2015 №67 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 (а.с.67).

Згідно наказу Управління ДМС України в Чернігівській області від 01.09.2015 №128 почата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.74).

21.12.2015 державна міграційна служба України винесла рішення №833-15 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.99).

14.01.2016 позивач отримав повідомлення від 14.01.2016 №83 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується витягом з журналу реєстрації видачі повідомлень (а.с.101-102).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 №3671-VI Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закон).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини пятої статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини першої та частини другої статті 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьомої статті 7 Закону).

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина пятої статті 10 Закону).

Згідно частини першої статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно частини шостої статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає додаткового захисту має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_7 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абзацу першого пункту 20 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні від 25.06.2009 № 1 із змінами і доповненнями, іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. Якщо у таких осіб відсутні документи, які посвідчують особу, або такі документи є фальшивими, вони повинні повідомити про цю обставину, а також викласти причини зазначених ситуацій у поясненні.

Позивачем в позовній заяві не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.

З матеріалів справи особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.39) та протоколів співбесід, наявних в матеріалах справи (а.с.52-53,87-88), суд робить висновки, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача, він ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Як вбачається з матеріалів справи позивач не належить до жодної релігійної, військової, етнічної, громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди з боку радикального ісламського угрупування «Талібат».

Як вбачається із матеріалів особової справи, позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд враховує, що позивач до прибуття в Україну перебував в Російській Федерації та за захистом у вказаній країні не звертався, дане підтверджено копією постанови Корольовського районного суду м. Житомира (а.с.85-86).

Таким чином, вищевикладене впевнено дозволяє стверджувати про необґрунтованість заяви і відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками зазначеними в пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України №3671-VI.

Отже, при розгляді заяви громадянина ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у звязку з чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України №3671-IV ДМС України правомірно відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення.

Таким чином, суд не погоджується з твердженнями позивача щодо необґрунтованого та однобічного розгляду його справи ДМС України, оскільки відповідачем виконані усі заходи та дії, передбачені чинним законодавством при розгляді заяви іноземця щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а винесене за результатами такого розгляду рішення № 833-15 від 21.12.2015, прийняте відповідачем з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав і свобод людини.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS N 005 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Нормами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі, як субєкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним рішення.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_6 про визнання рішення Державної міграційної служби України від 21.12.205 №833-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, викладене у повідомленні №83 від 14.01.2015 не законним та про зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_4 ОСОБА_5, оскільки права позивача в даному випадку відповідачами не були порушені, а оскаржуване рішення було прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені нормами діючого законодавства.

Керуючись статтями 17, 18, 104, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянину ОСОБА_2 Республіки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Поліщук

Судді Д.В. Лобан

ОСОБА_8