Справа № 2-а-1239/10/2170
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2011-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2-а-1239/10/2170

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

——————————————————————

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2011 р.

Справа № 2-а-1239/10/2170

Категорія:8.2.3

Головуючий в 1 інстанції: Морська Г.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі – Снігур М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Херсоні та прокуратури Херсонської області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємства "Південьбудекспорт" до Державної податкової інспекції у м. Херсоні, Головного управління державного казначейства України у Херсонській області, за участю прокурора Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною, зобов’язання вчинити дії, визнання недійсними податкових повідомлень-рішень, –

ВСТАНОВИЛА:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що попередніми перевірками заявлених ним у податкових деклараціях сум бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок відповідач підтвердив правомірність декларування права позивача на отримання з бюджету відшкодування з податку на додану вартість. Позивач, керуючись пп. 7.7.5 п.7.7. ст. 7 Закону України “Про податок на додану вартість” від 03.04.1997р. № 168/97-ВР у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі –Закон № 168/97-ВР), уважав, що відповідач при отриманні податкової декларації та підтвердження права платника податків на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість мав протягом 30 днів надати Головному управлінню державного казначейства України в Херсонській області висновок про перерахування цього відшкодування з бюджету на розрахунковий рахунок позивача в банківській установі. Недотримання відповідачем вимог пп.7.7.5 п.7.7. ст. 7 Закону № 168/97-ВР, на думку позивача, дало можливість відповідачеві для складення спірних податкових повідомлень-рішень у подальших податкових періодах.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року позовні вимоги приватного підприємства "Південьбудекспорт" були задоволені.

Не погоджуючись з даною постановою суду Державна податкова інспекція у м. Херсоні та прокуратура Херсонської області подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі Державної податкової інспекції у м. Херсоні зазначено, що рішення суду першої інстанції постановлено без повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи, у зв’язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В апеляційній скарзі прокуратури Херсонської області вказується, що судом першої інстанції не в повному обсязі з'ясовано обставини справи, у зв’язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення.

За актом перевірки від 16.11.2009 року № 3434/23-2/35027728 відповідач досліджував сплату податку на додану вартість контрагентами позивача на всіх ланцюгах проходження товару за податковими накладними, складеними ПП “Херсонський завод пластикових виробів”, які підтверджували право позивача на податковий кредит травня 2009 року у сумі 3908834,66 грн.

За декларацією з податку на додану вартість за травень 2009 року позивач задекларував експортні операції з продажу продукції у сумі 3395307 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість та податковий кредит у сумі 663740,0 грн., тобто за показниками цієї декларації позивач отримав від’ємне значення з податку на додану вартість у сумі 663740,0 грн. За рядком 23 “Залишок від’ємного значення з попереднього звітного податкового періоду, що включений до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду” позивачем задекларовано показник у сумі 4576701 грн. Цей показник рядку 23 Декларації з ПДВ позивача за травень 2009 року утворився внаслідок перенесення від’ємного значення з ПДВ у сумі 4232819 грн., отриманого за результатами квітневої Декларації з ПДВ та від’ємного значення з ПДВ у сумі 343882,0 грн., яке утворилося внаслідок складання Декларацій з ПДВ за податкові періоди, які передували квітню 2009 року. Із зазначеної суми від’ємного значення з податку на додану вартість позивач задекларував намір отримати на розрахунковий рахунок ПДВ у сумі 3902168,0 грн. у вигляді бюджетного відшкодування цього податку, решту від’ємного значення у сумі 674533,0 грн. позивач задекларував як таку, що підлягає включенню до податкового кредиту наступного податкового періоду.

За декларацією з ПДВ за червень 2009 року позивач задекларував експортні операції з продажу продукції у сумі 4067133 грн., які оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість та податковий кредит у сумі 803195,0 грн., тобто за результати цієї декларації позивач отримав від’ємне значення з податку на додану вартість у сумі 803195,0 грн. За рядком 23 “Залишок від’ємного значення з попереднього звітного податкового періоду, що включений до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду” позивачем задекларовано показник у сумі 1338273 грн.

Цей показник рядку 23 декларації з ПДВ позивача за травень 2009 року утворився внаслідок перенесення від’ємного значення з ПДВ у сумі 663740 грн. отриманого за результатами травневої Декларації з ПДВ та від’ємного значення з ПДВ у сумі 674533,0 грн., яке утворилося внаслідок складання Декларацій з ПДВ за податкові періоди, які передували травню 2009 року. Із зазначеної суми від’ємного значення з податку на додану вартість позивач задекларував намір отримати на розрахунковий рахунок ПДВ у сумі 1185708,0 грн. у вигляді бюджетного відшкодування цього податку, решту від’ємного значення у сумі 152565,0 грн. позивач задекларував як таку, що підлягає включенню до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно поданої позивачем декларації із ПДВ за липень 2009 року та розрахунком суми бюджетного відшкодування сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню на розрахунковий рахунок, складає – 803195,0 грн. Згідно з даними розрахунку суми бюджетного відшкодування залишок від’ємного значення попереднього податкового періоду за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, становить – 955760,0 грн. Частина залишку від’ємного значення, фактично сплачена отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг), становить – 803195,0 грн. Сума, що підлягає відшкодуванню, становить – 803095,0 грн.

Згідно поданої позивачем декларації із ПДВ за серпень 2009 року та розрахунком суми бюджетного відшкодування сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню на розрахунковий рахунок, складає – 548288,0 грн. Згідно з даними розрахунку суми бюджетного відшкодування залишок від’ємного значення попереднього податкового періоду за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, становить –700853,0 грн. Частина залишку від’ємного значення, фактично сплачена отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг), становить – 548288,0 грн. Сума, що підлягає відшкодуванню, становить – 548288,0 грн.

Згідно поданої позивачем декларації із ПДВ за вересень 2009 року з урахуванням уточнюючого розрахунку до неї та розрахунком суми бюджетного відшкодування сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню на розрахунковий рахунок, складає – 1275190,0 грн. Згідно з даними розрахунку суми бюджетного відшкодування залишок від’ємного значення попереднього податкового періоду за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, становить –1427755,0 грн. Частина залишку від’ємного значення, фактично сплачена отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг), становить –1275190,0 грн. Сума, що підлягає відшкодуванню, становить –1275190,0 грн.

Згідно поданої позивачем декларації із ПДВ за жовтень 2009 року та розрахунком суми бюджетного відшкодування сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню на розрахунковий рахунок, складає – 861356,0 грн. Згідно з даними розрахунку суми бюджетного відшкодування залишок від’ємного значення попереднього податкового періоду за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного періоду, становить – 969910,0 грн. Частина залишку від’ємного значення, фактично сплачена отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг), становить – 861356,0 грн. Сума, що підлягає відшкодуванню, становить – 861356,0 грн.

За висновками відповідача порушення полягало у тому, що позивач укладав господарські операції з контрагентами, які не сплачували податок на додану вартість за результатами господарських операцій з позивачем до бюджету.

Так, за актом перевірки від 16.11.2009 року № 3434/23-2/35027728 відповідач досліджував сплату податку на додану вартість суб’єктами підприємницької діяльності на всіх ланцюгах проходження, які були постачальниками товару ПП “Херсонський завод пластикових виробів”.

При перевірці було встановлено, що поставлений покупцю товар ПП “Херсонський завод пластикових виробів” придбав у ПП “Вікторія”. ПП “Вікторія” товар придбало у ПП “Біа - Плюс”. ПП “Біа–Плюс” придбало товар у ПП “Юрдан ЛТД”. ПП “Юрдан ЛТД” придбало товар у ТОВ “Діамант”. За даними відповідача ПП “Юрдан ЛТД” поставило у квітні 2009 року ТОВ “Діамант” просо, соняшник, пшеницю, буряк, капусту на загальну суму 24818611,41 грн. ПДВ по цій поставці склало 4136435,22 грн..

Претензії перевіряючи полягали у тому, що провести перевірку взаємовідносин ПП “Юрдан ЛТД” з ТОВ “Діамант” податковий орган за місцем реєстрації останнього не зміг у зв’язку з тим, що на момент перевірки 30.10.2009 року ТОВ “Діамант” ухвалою суду про банкрутство від 14.09.2009 року № 45/110Б скасовано державну реєстрацію, знято з обліку з 29.09.2009 року, свідоцтво платника ПДВ анульовано 14.09.2009 року за даними місцевої Макіївської ОДПІ єдиним видом діяльності цього СПД була роздрібна торгівля пальним.

За даними звітної форми “Деталізована інформація по платнику ПДВ щодо результатів автоматизованого співставлення податкового кредиту та податкових зобов’язань в розрізі контрагентів на рівні ДПА України” було встановлено, що основним постачальником сільськогосподарської продукції ТОВ “Діамант”у квітні 2009 року. був ТОВ “Вісмут 2009”. По взаємовідносинах з цим СПД ТОВ “Діамант” задекларувало податковий кредит у сумі 6172187,42 грн.. Відповідачем було встановлено, що у ТОВ “Вісмут 2009” свідоцтво платника ПДВ анульоване 17.07.2009 року, порушено справу про банкрутство. Провести перевірку зазначеного СПД відповідач не зміг у зв’язку з відсутністю його за юридичною адресою.

За даними податкової звітності ПП “Вісмут 2009” відповідач встановив, що цей СПД сформував податковий кредит квітня 2009 року по постачальнику ТОВ “Віндкомсервіс” на суму 191429,54 грн. та по постачальнику ТОВ “Медіа кейс”на суму 6172187,42 грн. За даними відповідача ТОВ “Віндкомсервіс” визнано банкрутом 21.04.2009 р, а ТОВ “Медіа Кейс” діяльність припинено, анульовано свідоцтво платника ПДВ 30.06.2009 рку, знято з податкового обліку 30.06.2009 року.

За актом перевірки від 16.02.2010 року № 627/23-2/35027728 відповідачем було встановлено, що позивач для придбання експортованої у травні – червні 2009 року сільськогосподарської продукції використав господарські зв’язки з ПП “Херсонський завод пластикових виробів”. ПП “Херсонський завод пластикових виробів” придбав товар у ПП “Біа-Плюс” та ПП “Вікторія”, які у свою чергу придбали товар у ПП “Юрдан ЛТД”.

ПП “Юрдан ЛТД” придбало товар у ТОВ “Вісмут 2009” та ТОВ “Діамант”. Ухвалою суду про банкрутство від 14.09.2009 року № 45/110Б скасовано державну реєстрацію ТОВ “Діамант”, знято з обліку з 29.09.2009 року, свідоцтво платника ПДВ анульовано 14.09.2009 року. За даними податкової звітності ТОВ “Діамант” у квітні 2009 року податковий кредит цього СПД сформовано по взаємовідносинах з ТОВ “Вісмут 2009”, яке не знаходиться за юридичною адресою і діяльність СПД припинено у вересні 2009 року. При аналізі податкової звітності ТОВ “Вісмут 2009” було встановлено, що постачальники товарів, які мали вирішальне значення для формування податкового кредиту цього СПД у квітні 2009 року, не декларували зобов’язання по взаємовідносинам з цим покупцем, а саме ТОВ “Віндкомсервіс” (сума ПДВ - 191429,54 грн.) у декларації за квітень зобов’язань з ТОВ “Вісмут 2009” не декларував, а ТОВ “Медіа кейс” (сума ПДВ - 6172187,42 грн.) надав Декларацію про відсутність господарської діяльності у квітні 2009 року.

При дослідженні ланцюгів проходження товарів, які вплинули на податковий кредит травневої 2009 року Декларації з ПДВ позивача судом першої інстанції було встановлено, що при перепродажі товару ПП “Завод пластикових виробів”- “Вікторія”-ПП “Біа-Плюс”- ПП - ПП “Юрдан Лтд” ТОВ “Діамант”-ТОВ “Вісмут 2009” постачальником товарів ТОВ “Вісмут 2009” було ТОВ “Інтербрен” ПДВ по цій операції склав 3122127,0 грн. За даними відповідача діяльність ТОВ “Інтербренд” припинено 14.07.2009 року свідоцтво платника ПДВ анульоване 17.07.2009 року.

Аналогічно за актом перевірки від 17.05.2010 року № 2240/070/35027728 відповідачем було встановлено, що позивач для придбання експортованої у липні-жовтні 2009 року сільськогосподарської продукції використав господарські зв’язки з ПП “Херсонський завод пластикових виробів”. ПП “Херсонський завод пластикових виробів” придбав товар у ПП “Біа-Плюс”, яке в свою чергу придбало товар у ПП “Юрдан ЛТД”. Відповідно до інформації, отриманої з ДПІ у Приморському районі м. Одеси, за місцем реєстрації ПП “Юрдан ЛТД”, дане підприємство не знаходиться за юридичною адресою, про що складено акт від 18.03.2010 р. № 103/23-150/. Також у червні 2009 року постачальником ПП “Біа-Плюс” було ТОВ “Південна будівельна компанія 9”, яка відповідно до отриманої від ДПІ у Приморському районі м. Одеси відповіді від 26.02.2010 року не знаходиться за юридичною адресою.

Таким чином, відповідач за актами перевірки від 16.11.2009 року, від 26.02.2010 року та від 17.05.2010 року зробив висновок про декларування завищеної суми податку на додану вартість за травень - жовтень 2009 року посилаючись на те, що джерелом відшкодування податку на додану вартість при надмірній його сплаті є сплата цього податку в бюджет постачальниками товарів на всіх етапах проходження товарів, починаючи від виготовлення товарів або їх імпорту на територію України.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п. 7.7. ст. 7 Закону України №168/97-ВР «Про податок на додану вартість» у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (п 7.7.1.) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпункт 7.7.2. зазначеної статті передбачає, якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при досліджені обставин формування Декларацій з ПДВ за травень-жовтень 2009 року порушень норм діючого законодавства з податку на додану вартість при складанні цих декларацій, декларування зобов’язань з ПДВ та бюджетного відшкодування з цього податку не виявлено. До того ж при проведенні перевірок декларування показників за ці податкові періоди відповідач також порушень не виявив.

За нормами Закону України № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» головними умовами віднесення сплаченого (нарахованого) при придбані товарів (робіт, послуг) податку на додану вартість до податкового кредиту є підтвердження факту сплати (нарахування) податку належним чином складеними податковими накладними постачальниками-платниками ПДВ та використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності платника податку в межах оподатковуваних операцій.

Також судом першої інстанції встановлено, що результати перевірок, які були підставою для складення спірних податкових повідомлень-рішень, свідчать, що відповідачем не надано жодного зауваження стосовно дотримання порядку складання податкових накладних, які стали підставою для формування податкового кредиту позивача за квітень-жовтень 2009 року. Також відповідач не піддав сумніву використання придбаних протягом квітня-жовтня 2009 року товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності позивача в межах оподатковуваних операцій.

При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач дотримався головних умов, необхідних для формування податкового кредиту квітня-жовтня 2009 року.

Також судом першої інстанції було встановлено, що за даними додатку 5 Декларацій з податку на додану вартість позивача за квітень - жовтень 2009 року головним постачальником товарів та вирішальним контрагентом при формуванні податкового кредиту був ПП “Херсонський завод пластикових виробів”. За податковими та бухгалтерськими документами цей контрагент постачав позивачеві сільськогосподарську продукцію, яку позивач продав на експорт за зовнішньоекономічними контрактами.

Законом про ПДВ передбачається звільнення від сплати до бюджету цього податку суб’єктів підприємницької діяльності, які мають статус сільськогосподарського виробника та реалізують сільськогосподарську продукцію власного виробництва. Поряд з тим, Законом №168/97-ВР не передбачено особливого порядку формування податкового кредиту покупцями товарів у сільськогосподарських товаровиробників та не ставиться залежність податкового кредиту від сплати цього податку до бюджету сільськогосподарськими постачальниками товарів., а відтак бюджетне відшкодування з податку на додану вартість це лише один із випадків, який виникає при обрахуванні податкових зобов’язань з податку на додану вартість.

Отже, відповідно до Закону України № 168/97-ВР право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість у платника податків виникає при перевищенні належним чином сформованого податкового кредиту над податковими зобов’язаннями платника податку з податку на додану вартість у розмірі фактичної сплати такого перевищення податкового кредиту постачальникам товарів (робіт, послуг).

Відповідач, при дослідженні джерел формування податкового кредиту позивача за травень - жовтень 2009 р., висновки про завищення заявленої суми бюджетного відшкодування зробив лише на підставі того, що він не зміг дослідити фактичну сплату ПДВ при продажі та перепродажі товарів, починаючи від виробника або експортера цього товару. Відповідач не надав доказів про відсутність чи неможливість проведення цих операцій, що може свідчити про їх безтоварність.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції застосувавши приписи пп. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 Закону України №168/97-ВР, встановив, що податковий орган мав вжити контрольних заходів по перевірці структури задекларованого податкового кредиту у місячний термін після декларування від’ємного об’єкту оподаткування з ПДВ.

Більш того, суд першої інстанції зобов’язав ДПІ в обґрунтування своїх заперечень надати докази, які підтверджують її доводи щодо порушення контрагентами-постачальниками продавця своїх податкових зобов'язань, а також докази, що позивач діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускали його контрагенти та, що без участі покупця податкова вигода не може бути одержана (а.с.133,134 т.2). Проте відповідач таких доказів до суду не надав.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що визнання банкрутом та припинення ТОВ “Діамант”, ТОВ “Віндкомсервіс”, ТОВ “Медіа Кейс”, а також відсутність за юридичною адресою ТОВ “Юрдан ЛТД”, ТОВ “Вісмут 2009” після складання ними податкових накладних не може бути причинами для зменшення податкового кредиту та заявленої суми бюджетного відшкодування, враховуючи той факт, що дані підприємства були постачальниками контрагента позивача по третьому – шостому ланцюгу проходження товару.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, ст.1,7,10 Закону України “Про податок на додану вартість” у редакції на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №168/97-ВР).

Так, за встановлених судом першої інстанції обставин, фактичним предметом спору є право позивача на отримання бюджетного відшкодування внаслідок підтвердження правомірності нарахування від’ємного значення податку на додану вартість

Апеляційним судом встановлено, що основним суперечливим моментом (питанням) в застосуванні законодавства з податку на додану вартість в цій справі стала позиція податкового органу, відповідно до якої поняття надмірної сплати податку на додану вартість до бюджету платником податків полягає у сплаті цього податку до бюджету всіма учасниками господарських відносин по поставці, виробництву або імпорті цього товару, несплата податку до бюджету окремою ланкою, або недоведення факту сплати податку цією ланкою свідчить про відсутність надмірної сплати ПДВ до бюджету цим платником податку.

З огляду на це суд першої інстанції правильно не погодився з таким трактуванням законодавства з податку на додану вартість зі сторони відповідача, зазначивши, що виходячи з норм Закону №168/97-ВР, податок на додану вартість при продажу товарів (робіт, послуг) не завжди має надходити до бюджету. Зокрема у випадку позивача мала місце реалізація продукції сільськогосподарського виробництва яка, за матеріалами справи, вироблена українськими сільгоспвиробниками.

Доводи апелянтів, що однією з обов'язкових підстав включення сум до податкового кредиту з податку на додану вартість є сплата цих сум до Державного бюджету України ґрунтуються на невірному трактуванні правових норм з огляду на наступне.

Дійсно, однією з обов'язкових підстав включення сум до податкового кредиту з податку на додану вартість є сплата цих сум до Державного бюджету України. Разом з тим Закон № 168/97-ВР не забороняє включати до податкового кредиту і суми нарахованого ПДВ за правилом першої події, визначеному у п. 7.5 ст. 7 цього Закону.

Цим же Законом визначено дві окремі підстави для виникнення права на податковий кредит: фактична сплата коштів постачальнику в оплату придбаних товарів (робіт, послуг), в т.ч. і ПДВ та факт отримання податкової накладної, що засвідчує придбання платником податку товарів (робіт, послуг), в якій зазначено суми ПДВ, тобто при нарахуванні податкового кредиту без фактичної сплати вартості товарів (робіт, послуг). При цьому нормами цього Закону визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється лише на підставі податкової накладної, яка сама по собі є єдиною і достатньою підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства та її виписки особою, що має на це право.

Також, на думку апелянтів, Законом № 168/97-ВР встановлений прямий взаємозв'язок між сплатою, надходженням до бюджету податку на додану вартість та відшкодуванням такого податку.

Проте, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає такий висновок довільним трактуванням правових норм без урахування окремих підстав виникнення права на податковий кредит.

Апелянти також вказували, що право на відшкодування ПДВ виникає лише при фактичній надмірній сплаті цього податку, а не з самого факту існування зобов’язання по сплаті ПДВ у вартості товару. Також на їх думку, ненадходження податку на додану вартість до бюджету є наслідком того, що постачальники позивача у відповідних податкових періодах таку суму в податковій декларації з податку на додану вартість не відображали та, відповідно, не сплачували.

Колегія суддів не приймає до уваги ці доводи апелянтів, виходячи з наступного.

Порядок перевірки відповідачем задекларованого позивачем бюджетного відшкодування передбачений підпунктами 7.7.5 та 7.7.7 пункту 7.7 статті 7 зазначеного Закону. Підпунктом "в" підпункту 7.7.7 пункту 7.7 статті 7 передбачені дії податкового органу, якщо за наслідками документальної невиїзної (камеральної) або позапланової виїзної (документальної) перевірки податковий орган виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, у разі з'ясування внаслідок проведення таких перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови у наданні бюджетного відшкодування.

Нормами Закону України "Про податок на додану вартість" право платника податку на отримання бюджетного відшкодування не поставлене в залежність від проведення або не проведення всіх зустрічних перевірок по всьому ланцюгу до кінцевого виробника.

Твердження апелянта про те, що необхідною умовою бюджетного відшкодування є, відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", сплата сум податку на додану вартість до бюджету контрагентами позивача судом до уваги не приймаються на підставі наступного.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п. 10.2 ст. 10 Закону №168/97).

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в своїй Постанові № 10/82 від 1 червня 2010 року.

Податковий кредит формується при дотриманні платником податку вимог підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", а відшкодування з бюджету різниці між податковими зобов'язаннями і податковим кредитом, за умови його від'ємного значення, може відбуватися з урахуванням вимог пункту 1.8 статті 1 зазначеного Закону, при наявності встановленого судом факту надмірної сплати податку контрагенту в ціні товару.

Невиконання позивачем наведених вимог закону при формуванні податкового кредиту судом не встановлено.

З матеріалів справи вбачається, що позивач придбавав товар, який він використовував у своїй господарській діяльності.

Апеляційним судом встановлений факт реєстрації вищевказаних контрагентів в якості платників податку на додану вартість на момент проведення позивачем та його контрагентами з ними господарських операцій, а також декларування вказаними контрагентами сум ПДВ, отриманих від позивача та його контрагентів у складі ціни товарів, в якості своїх податкових зобов'язань за відповідні періоди у податкових деклараціях з ПДВ ( а.с.42,71,75 т.5).

Окрім того, колегія суддів відмічає, що на момент вчинення спірних операцій зазначені контрагенти не були виключені із ЕДРПОУ ( а.с. 205 – 243, т.8).

При цьому апелянтами не доведено, що позивач діяв без належної обачності та обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускались іншими контрагентами.

Посилання представника апелянта на копії службової записки Заступника начальника відділу контролю за відшкодуванням податку на додану вартість, листа Управління агропромислового розвитку Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, листа Головного управління агропромислового розвитку, листа Державної інспекції з карантину рослин по Херсонській області, фітосанітарних сертифікатів, податкових декларацій вищенаведених висновків не спростовують. (а.с. 197 – 204 т.8).

Відповідно до положень ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак будь-яких доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відповідачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції надано не було.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення права у платника податку на додану вартість на податковий кредит та на подальше бюджетне відшкодування від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб’єктами господарювання.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право платника податку на віднесення сум до податкового кредиту, сплаченого постачальникам товарів (послуг) в ціні придбання підтверджено первинними документами та не залежить від виконання постачальниками цих товарів своїх податкових зобов’язань.

Випадків встановлення в судовому процесі факту узгодженості дій платника податків з такими постачальниками, з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями чи сприяння ухиленню постачальниками товару в ланцюгу поставок від виконання податкового обов’язку, які можуть слугувати підставою для визнання нікчемності таких угод не встановлено.

Посилаючись на несплату постачальниками товарів в ланцюгу поставок, ДПІ у м. Херсоні не навела жодних доводів щодо наявності в діях позивача ознак таких дій. Не містять доказів зазначених дій позивача і письмові докази у справі.

Позивачем у справі наведені достатні доказі, які свідчать про реальність угод, розумність економічних причин при укладенні вищевказаних господарських операцій, а відповідачем вони не спростовані.

Таким чином, позивач та його контрагенти, укладаючи угоди з підприємствами відносно яких у подальшому було скасоване свідоцтво платника ПДВ, діяли на момент вчинення угод правомірно.

Зважаючи на вищевказані вимоги чинного законодавства України та встановлені фактичні обставини у справі, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку, про правомірність віднесення позивачем до складу податкового кредиту з ПДВ сум даного податку, сплачених у зв'язку з придбанням товару у зазначених контрагентів та наявність у позивача відповідного права на бюджетне відшкодування податку на додану вартість.

Окрім того, колегія суддів констатує про правильність обраного судом першої інстанції способу захисту, оскільки у разі невідшкодування бюджетної заборгованості з ПДВ право платника порушується внаслідок неодержання коштів з бюджету, способом захисту цього права має бути рішення суду про стягнення зазначених коштів (відшкодування заборгованості) з Державного бюджету.

Інші доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає не суттєвими та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги Державної податкової інспекції у м. Херсоні та прокуратури Херсонської області залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2010 року у справі № 2-а-1239/10/2170 – залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання рішення в повному обсязі – 28 березня 2011 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян