Справа № 826/12804/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ К/800/3408/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
Лосєва А.М.
Бившевої Л.І.
Рибченка А.О.
за участю секретаря Титенко М.П.
за участю представників:
позивача:Кліща А.О.
відповідача:Фокіної В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року

у справі № 826/12804/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс Капітал Інвест"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренесанс Капітал Інвест" (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 14 серпня 2014 року № 09.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року апеляційну скаргу позивача задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року і залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 30 вересня 2011 року по 31 грудня 2013 року. За результатами перевірки складено акт від 29 липня 2014 року № 689/26-55-22-09/37883265.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог, зокрема, п. 185.1 ст. 185, п. 198.2, п. 198.3, абз. 1 п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на 9033844,00 грн.

Підставою для вказаних висновків відповідача, стала відсутність, на його думку, реального виконання господарських операцій позивача з контрагентами.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення від 14 серпня 2013 року № 09, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 11292305,00 грн., в тому числі за основним платежем - на 9033844,00 грн., штрафні (фінансові) санкції - в розмірі 2258461,00 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на відсутність документів на підтвердження реального здійснення позивачем господарських відносин з ПП «УКРІНДУСТРІЯ ПЛЮС» та ПП «Нікодім».

Апеляційний суд не погодився із такими висновками суду першої інстанції, встановивши, що відповідні первинні документи надіслано позивачем на запити Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Вінницькій області від 16 жовтня 2013 року № 8997/10/09-00 та № 8988/10/-09-00.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 липня 2013 року між ТОВ «Грандзембуд» (Комітент) та позивачем (Комісіонер) укладено Договір комісії № 2277/1, за умовами якого комісіонер зобов'язується за дорученнями комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один або декілька правочинів щодо виконання підрядних третіми особами з метою будівництва прибудови до цеху № 3 та реконструкції, ремонту виробничих приміщень ТОВ «ЖЛ» за адресою: м. Житомир, вул. Щорса, 67 та м. Житомир, вул. Домбровського, 3.

На виконання вказаного договору позивачем укладено договори про виконання робіт будівельного підряду з ПП «УКРІНДУСТРІЯ ПЛЮС» № 09/04-1-13 від 09 квітня 2013 року; ПП «Нікодім» № 15/07-13-01 від 15 липня 2013 року; ТОВ «НЬЮІСТ Україна» № 15/07-13-01 від 15 липня 2013 року.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що оскарженим податковим повідомленням-рішенням відповідачем донараховано зобов'язання з податку на додану вартість лише на відповідні суми по взаємовідносинах позивача з ПП «УКРІНДУСТРІЯ ПЛЮС», ПП «Нікодім», а тому, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що господарські відносини позивача з ТОВ «НЬЮІСТ Україна» не стали підставою для донарахування грошового зобов'язанні спірним податковим повідомленням-рішенням. А тому, доводи касаційної скарги щодо безтоварності правочину, укладеного позивачем з ТОВ «НЬЮІСТ Україна» є безпідставними.

Також не заслуговують на увагу посилання відповідача на відсутність первинних документів на підтвердження господарських відносин позивача з ПП «УКРІНДУСТРІЯ ПЛЮС» та ПП «Нікодім», оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, документи (акти приймання виконаних будівельних робіт, податкові накладні) надіслано позивачем на запити Слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Вінницькій області від 16 жовтня 2013 року № 8997/10/09-00 та № 8988/10/-09-00.

Відповідно до пункту 85.9 статті 85 ПК України у разі коли до початку або під час проведення перевірки оригінали первинних документів, облікових та інших регістрів, фінансової та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, а також виконання вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, були вилучені правоохоронними та іншими органами, зазначені органи зобов'язані надати для проведення перевірки контролюючому органу копії зазначених документів або забезпечити доступ до перевірки таких документів.

Такі копії, засвідчені печаткою та підписами посадових (службових) осіб правоохоронних та інших органів, якими було здійснено вилучення оригіналів документів, або яким було забезпечено доступ до перевірки вилучених документів, повинні бути надані протягом трьох робочих днів з дня отримання письмового запиту контролюючого органу.

При цьому, будівельні роботи за договорами з ПП «УКРІНДУСТРІЯ ПЛЮС» та ПП «Нікодім» в подальшому передано позивачем ТОВ «Грандзембуд», що підтверджується звітами комісіонера, які належним чином досліджено судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року у справі № 826/12804/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) А.О. Рибченко