Справа № 826/14446/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2016 р. м. Київ К/800/9040/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення незаконно отриманих коштів, за касаційною скаргою Київського міського центру зайнятості на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Київський міський центр зайнятості (далі - центр зайнятості) звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення незаконно виплачених коштів, отриманих як допомога по безробіттю і витрат на навчання.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач з 1 листопада 2013 року перебував на обліку в центрі зайнятості як такий, що шукає роботу, з 8 листопада 2013 року йому призначено допомогу по безробіттю. При цьому, позивачу в травні 2014 року стало відомо, що з 27 жовтня 2013 року відповідачу призначена пільгова пенсія за Списком № 1 у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У зв'язку з чим позивач вважає, що відповідач не мав право на отримання спірної допомоги у розмірі 27733,33 грн. Стверджуючи, що вимогу повернути незаконно отримані кошти відповідач залишив без задоволення та посилаючись на вимоги Законів України «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» і «Про зайнятість населення», позивач просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

№ К/800/9040/15

Доповідач у касаційній інстанції - Мойсюк М.І.
У касаційній скарзі центр зайнятості, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить їх рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди виходили з того, що спірна допомога виплачена відповідачу у відповідності до чинного законодавства, а тому підстав для її стягнення немає. При цьому суди вирішили спір сторін правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Проте, до такого висновку суди дійшли в порушення норм процесуального права виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів звертає увагу, що правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

В дані справі позов заявлений про стягнення грошових коштів, які стали власністю громадянина ОСОБА_4, що на думку колегії суддів не підпадає під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 КАС.

Аналогічна правова позиція була також висловлена Верховним Судом України у рішенні № 21-1884а15, яка відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин підстав для розгляду даної справи за правилами адміністративного судочинства у судів попередніх інстанцій не було.

У відповідності з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Таким чином, рішення судів підлягають скасуванню із закриттям провадження в справі.

При цьому, роз'яснити позивачу, що закриття провадження у справі не перешкоджає зверненню з даним позовом до належного суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського міського центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2015 року скасувати та закрити провадження в справі.

Роз'яснити Київському міському центру зайнятості, що з даним позовом можливо звернутися в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало