Справа № 815/5714/15
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5714/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- ОСОБА_1,

за участю секретаря судового засідання Богданової С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Макілютіла Оліве Мпінді на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом Макілютіла Оліве Мпінді до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

14 вересня 2015 року Макілютіла Оліве Мпінді звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30 липня 2015 року № 437-15, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог Макілютіла Оліве Мпінді зазначив що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховані всі обставини, які роблять неможливим його повернення до країни походження Демократичної республіки Конго.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи що не встановлено підстав щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі його повернення до ДР Конго, оскільки соціально-політична ситуація в Конго є стабільною.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначену постанову скасувати та прийняту нову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Макілютіла Оліве Мпінді, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю конголежець, етнічна група - хуту, має повну середню освіту, одружений.

23.12.2008р. позивач прибув до України (м.Одеса) нелегально, після чого до країни походження не повертався.

Судом встановлено, що позивач 26.12.2008р. звернувся до управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.(а.с.93).

За результатами розгляду документів, щодо надання Макілютіла Оліве Мпінді статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області складений висновок від 25.03.2009р. по справі №08/326 щодо відмови у наданні статусу біженця.(а.с.55-56).

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.04.2009р. №301-09, з посиланням на абз.5 ст.10 Закону України Про біженців підтримано висновок управління міграційної служби в Одеської області та відмовлено Макілютіла Оліве Мпінді у наданні статусу біженця.(а.с.89).

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач звертався до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 29.04.2009р. №301-09.

Проте, ухвалою суду від 14.04.2010р. у справі № 2а-8672/09/1570 Одеський окружний адміністративний суд залишив без розгляду адміністративний позов Макілютіла Оліве Мпінді, у звязку з повторною неявкою у судове засідання позивача.(а.с.68).

28.04.2010р. позивач повторно звернувся до Державного комітету України у справах національностей та релігій з позовом про скасування рішення від 29.04.2009р. №301-09 про відмову у наданні статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.02.2011р. у справі 2а-4740/10/1570, залишеною без змін ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2012р. та ухвалою Вищого адміністративного суду від 19.06.2014р., в задоволенні позову відмовлено.

03.11.2014р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.(а.с.141).

За результатами розгляду документів, щодо надання Макілютіла Оліве Мпінді статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 01.07.2015 р. по справі №2014OD0281 про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.(а.с.179-187).

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №437-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч. 1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту підтримано висновок Головного управління міграційної служби в Одеської області та відмовлено Макілютіла Оліве Мпінді у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.136).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні умови для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі Закон № 3671-VI) визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Цією ж статтею визначене поняття особи, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ст.1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_2 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом, позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації його особисто.

З матеріалів справи вбачається, що в ДР Конго у позивача є дружина, з якою вони одружені за домовленістю сімей, шлюб з нею не був зареєстрований та з якою він прожив з 1999 року по 2008 рік, до свого виїзду з країни. З цією дружиною у позивача у 2006 році народився син, але в останнє він спілкувався з ними у 2008 році, інших родичів в ДРК не має.

Разом з тим, судова колегія приймає до уваги, що позивач здійснив обряд вінчання на території України, що підтверджується Свідоцтвом про вінчання від 08.06.2013 року № 1243 (а.с.207) та погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі дії позивача свідчать про намір не повертатись на територію ДР Конго.

Також судова колегія враховує, що позивач, після виїзду з країни свого громадянського походження, перебував на території Уганди (м.Кампала), у м.Найробі Кенія, м.Дубаї ОАЕ та м.Москва Росія, однак в зазначених країнах за захистом не звертався.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вказані обставини підтверджуються висновками, викладеними в судових рішеннях по справі № 2а-4710/10/1570, при розгляді адмінпозову Макілютіла при оскарженні попереднього рішення міграційної органу про відмову у наданні йому статусу біженця.

Судова колегія зазначає, що висновок ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні позивача біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 01.07.2015 року, який підтверджується оскаржуваним рішенням ДМС України, прийнятий з урахуванням інформації, наданої як позивачем особисто, так і інформації, яка отримана з джерел, наявних в мережі інтернет (а.с.179-187).

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, привертають увагу обставини, що в ході анкетування у ДМС позивач зазначив про відсутність в нього наміру та бажання повертатися до країни походження, оскільки він вже інтегрувався в Україні. Тобто причиною небажання позивача користуватися захистом країни походження не є військові конфлікти в ДРК, як зазначено в позові та апеляційній скарзі, а є прагнення іноземця залишить в країні кращого життєвого рівня, тобто він є не біженцем, а є економічним іммігрантом і на нього розповсюджуються не норми Закону України "Про біженців", а норми Закону України "Про імміграцію"(а.с.141-142,160-165).

З огляду на наведені правові норми та встановлені судом першої інстанції обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість і законність оскаржуваного рішення відповідача, яке прийнято з дотриманням вимог національного законодавства, актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини. Цим рішенням обґрунтовано відмовлено в наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, оскільки позивач не навів цілком обґрунтованих побоювань особистої небезпеки та переслідувань на батьківщині та бажання повернутися до країни походження.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195,196,198,200,205,206,254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Макілютіла Оліве Мпінді залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян