Справа № 826/20716/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2016 року № 826/20716/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянки ДР Конго ОСОБА_2
доГоловного управління Державної міграційної служби України в м.Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

Громадянка ДР Конго ОСОБА_2 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві , в якому просить визнати протиправною та скасувати відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м.Києві прийняти до розгляду заяву громадянки ДР Конго ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що, побоюючись стати жертвою переслідувань через етнічну приналежність, залишила ДР Конго та прибула до України, де подала відповідачу заяву про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Однак отримала повідомлення про відмову у прийнятті заяви. Вважає відмову незаконною і необґрунтованою, оскільки відповідач детально не з'ясував підстав для оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що у разі повернення до ДР Конго її життя і свобода будуть у небезпеці: у неї є побоювання переслідувань влади через етнічну приналежність, країна її громадянського походження не може її захистити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи, зазначивши, що позивач вже зверталась до ГУ ДМС України в м.Києві в 2012 році із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з аналогічних підстав, з якими звернулась в 2015 році. При новому зверненні до органу міграційної служби позивачем не наведено нових обставин та підстав для задоволення її заяви, яка є очевидно необґрунтованою.

В судовому засіданні відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 є громадянкою Демократичної Республіки Конго, за національністю басуахілі/тутсі, за віросповіданням християнка.

ОСОБА_2 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві управління у справах біженців із заявою про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Як зазначила позивач в заві, вона виїхала з Демократичної республіці Конго через етнічний конфлікт, втекла зі своєї країни бо її мати була конголезкою, а тато - руандійцем, якого вбили ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона жила в постійних погрозах та переслідуваннях, а влада країни не могла її захистити. Позивач зазначила, що боїться повертатись до своєї країни, тому що її можуть вбити. На даний час в неї там нікого немає. В 2008-2010 роках вона була жертвою неодноразових насильств.

Повідомленням від 31.08.2015 року №155 відповідачем відмовлено у прийнятті заяви про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту на підставі ч.6 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у зв'язку з тим, що позивачці раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

Повно та всебічно дослідивши наявні матеріали справи, а також норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина друга статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з цими положеннями Закону (п. 13. ч.1. ст. 1) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

При цьому, відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, особи, які потребують тимчасового захисту - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

За приписами частин першої статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, що, як зазначає позивачка мало місце в даному випадку, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У взаємозв'язку з наведеним слід додати, що відповідно до ч. 1 ст. 8 вищезгаданого Закону протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з п. 4 ст. 8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною шостою статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту е пункту 2.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, які потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні, або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом №3671-17 протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби видає особі письмове повідомлення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (пункт 2.4 Правил №649).

Як вбачається з матеріалів справи, 15.02.2012 року громадянка ДР Конго ОСОБА_2 зверталась до міграційного органу із заявою про надання їй статусу біженця через військові конфлікти та етнічні причини.

Як зазначила позивач у заяві від 15.02.2012 року, вона виїхала з Демократичної республіці Конго через етнічний конфлікт, втекла зі своєї країни бо її мати була конголезкою, а тато - руандійцем, якого вбили ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона жила в постійних погрозах та переслідуваннях, а влада країни не могла її захистити. Позивача зазначила, що боїться повертатись до своєї країни, тому що її можуть вбити. На даний час в неї там нікого немає. В 2008-2010 роках вона була жертвою неодноразових насильств.

За результатами розгляду особової справи позивача, рішенням Державної міграційної служби України від 22.05.2012 року №234-12 громадянці ДР Конго ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону, відсутні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернулась до суду про скасування такого рішення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2012 року позов громадянки ДР Конго ОСОБА_2 задоволено.

Водночас, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2013 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2012 року та ухвалено нову, якою у задоволенні позовних вимог громадянки ДР Конго ОСОБА_2 відмовлено.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 18.11.2014 року касаційну скаргу громадянки ДР Конго ОСОБА_2 залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2013 року у справі за позовом гр. ДР Конго ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України залишив без змін.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що враховуючи наявність передбачених законом підстав, а також той факт, що позивач вже зверталась з тих самих обставин про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головне управління ДМС України в місті Києві правомірно ухвалило рішення про відмову громадянці ДР Конго ОСОБА_2 в прийнятті такої заяви.

Крім цього, слід зазначити, що під час розгляду справи нових істотних обставин та доказів, які б не були взяті до уваги відповідачем під час подання повторно заяви з розгляду цього питання, позивачем до суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С ТА Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя А.С. Мазур