Справа № 816/3718/15
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/3718/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання Скорика С.В.,

позивача ОСОБА_1.

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача ОСОБА_1
до відповідача Головного управління ДФС у Донецькій області
про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2015 року ОСОБА_1 (надалі позивач або ОСОБА_1Б.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міндоходів у Донецькій області (з урахуванням заяви від 21.01.2016) про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, а саме просить:

- визнати бездіяльність ГУ Міндоходів у Донецькій області щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за жовтень, листопад, грудень 2014 року та січень 2015 року протиправною;

- зобов'язати ГУ Міндоходів у Донецькій області нарахувати ненараховану заробітну плату з 01.10.2014 до моменту звільнення у розмірі 15561,70 грн;

- стягнути з ГУ Міндоходів у Донецькій області заробітну плату за жовтень, листопад, грудень 2014 року та січень 2015 року у розмірі 15561,70 грн;

- стягнути з ГУ Міндоходів у Донецькій області середній заробіток за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення по день фактичного розрахунку у розмірі 45056,55 грн;

- стягнути з ГУ Міндоходів у Донецькій області моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час його звільнення відповідач не здійснив розрахунок із заробітної плати у повному обсязі за жовтень-грудень 2014 року та січень 2015 року, чим порушив вимоги статей 116, 117 Кодексу законів про працю України. Також позивач зазначив, що у звязку із нездійсненням відповідачем розрахунку ОСОБА_1 нанесено моральну шкоду.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2015 року в порядку статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України допущено заміну відповідача на його правонаступника Головне управління ДФС у Донецькій області (надалі відповідач або ГУ ДФС у Донецькій області).

Позивач вимоги позовної заяви підтримав, просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов /а.с. 160-162, 186-188 т.І, а.с. 1-3, 45-46, 55-60 т. ІІ/.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 19.02.2007 ОСОБА_1 працював у ГУ ДФС у Донецькій області та з 01.06.2013 обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту, що підтверджується копією трудової книжки позивача /а.с. 29-33 т. І/.

Наказом голови комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Донецькій області від 30.01.2015 №20-о ОСОБА_1 звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту з 30.01.2015 у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з організацією, пункт 6 статті 36 Кодексу законів про працю України. У наказі зазначено про виплату відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати /а. с. 8 т. І/.

Згідно з довідкою ГУ Міндоходів у Донецькій області від 09.04.2015 №185/05-99-05-02-13-1 за жовтень-грудень 2014 року та січень 2015 року заробітну плату ОСОБА_1 не нараховано /а.с.9 т. І/.

Указане також підтверджено довідкою ГУ ДФС у Донецькій області від 02.11.2015 №553/05-99-03-02-13-1 /а.с. 107 т. І/, у якій зазначено, що у лютому 2015 року ОСОБА_1 відповідно до наказу ГУ Міндоходів у Донецькій області від 30.01.2015 №20-о "Про звільнення ОСОБА_1Б." виплачено розрахункові, а саме, компенсацію за невикористані 29 календарних днів щорічної відпустки та вихідну допомогу при звільненні; у зазначений період заборгованість із заробітної плати відсутня.

Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати належної ОСОБА_1 заробітної плати, позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку позовним вимогам ОСОБА_1, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Сторонами не оспорюється той факт, що ОСОБА_1 особисто подав заяву про звільнення у звязку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з організацією.

Так, з наказу Міністерства доходів і зборів України №381 від 08 липня 2014 року "Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів" (надалі наказ №381) вбачається, що у звязку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей встановлено простій у роботі територіальних органів Міндоходів, у тому числі і в Головному управлінні Міндоходів у Донецькій області, у якому працював позивач.

Встановлений п. 1 цього наказу простій територіальних органів Міндоходів визнано таким, що виник не з вини працівників та зумовлений загрозою їх життю та здоров'ю (пункт 2 наказу №381).

Частиною третьою статті 113 Кодексу законів про працю України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

У підпункті 4.6 пункту 4 наказу №381 зазначено, що у період простою слід зберегти у межах кошторису середній заробіток для працівників, які підпадають під дію простою.

Відповідно до пункту 3 наказу №381 строком дії простою вважається період з дня видання цього наказу до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю і здоровю працівників територіальних органів Міндоходів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №160 "Про утворення Державної фіскальної служби" утворено Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

На виконання постанов Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 №160 та від 06 серпня 2014 року №311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби України та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" Головне управління Міндоходів у Донецькій області реорганізовано шляхом його приєднання до Головного управління ДФС у Донецькій області.

23 вересня 2014 року здійснено державну реєстрацію юридичної особи Головного управління ДФС у Донецькій області, місцем реєстрації якого з 23 вересня 2014 року є м. Маріуполь Донецької області, вул.130-ї Таганрозької дивізії, 114, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців /а.с. 205-207 т. І/.

07 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №595 "Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей" (надалі постанова КМУ №595), якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.

Пунктом 3 постанови КМУ №595 зобовязано міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації забезпечити до 1 грудня 2014 року переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Наказом Державної фіскальної служби України від 07 листопада 2014 року №256 "Про переміщення та закінчення простою" (надалі наказ ДФС №256) простій у роботі територіальних органів Міністерства доходів і зборів України та Державної фіскальної служби України визнаний закінченим та наказ Міндоходів від 08 липня 2014 року №381 "Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів" визнано таким, що втратив чинність.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що періодом простою у роботі ГУ ДФС у Донецькій області, у якому працював позивач, є період з 08 липня 2014 року по 07 листопада 2014 року, а тому у цей період за ОСОБА_1 повинен був зберігатися середній заробіток.

Матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами у справі, що ОСОБА_1 отримав заробітну плату по вересень 2014 року включно.

Спірним питанням у справі є правомірність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати при звільненні позивачу заробітної плати за період з жовтня 2014 року по січень 2015 року.

Як зазначалось вище, періодом простою, за яким за позивачем зберігався середній заробіток, є період з 08 липня 2014 року по 07 листопада 2014 року.

Постановою КМУ №595 затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (надалі Тимчасовий порядок).

Відповідно до пункту 2 Тимчасового порядку у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Згідно з пунктом 4 Тимчасового порядку заробітна плата виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обовязки.

Отже, позивач повинен був бути обізнаним про закінчення простою, оскільки наказ Міндоходів від 08 липня 2014 року №381 "Про встановлення простою у роботі територіальних органів Міндоходів" втратив чинність згідно з наказом Державної фіскальної служби України від 07 листопада 2014 року №256 "Про переміщення та закінчення простою", при цьому, зазначені накази є загальновідомим фактом.

Судом встановлено, що після закінчення простою позивач не приступив до виконання своїх посадових обовязків, що підтверджується копіями табелів використання робочого часу за жовтень, листопад, грудень 2014 року та січень 2015 року, та не прибув для виконання своїх посадових обовязків до місцезнаходження ГУ ДФС у Донецькій області (не заперечується позивачем) /а.с. 4-11 т. ІІ/.

Таким чином, з огляду на вказані приписи законодавства, суд вважає, що бездіяльність ГУ ДФС У Донецькій області щодо ненарахування ОСОБА_1 заробітної плати у розмірі середнього заробітку саме за період з 01 жовтня по 07 листопада 2014 року є протиправною, оскільки відповідно до положень статті 113 Кодексу законів про працю України позивач має право на отримання заробітної плати у розмірі середнього заробітку за вказаний період.

Для обчислення середнього заробітку працівника в період простою застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі Порядок №100).

З урахуванням цих норм, зокрема, абзацу третього пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пунктів 5, 8 розділу ІV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку №100 передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 23.01.2012 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21355291).

Згідно з довідкою ГУ ДФС у Донецькій області від 14 січня 2016 року №11/05-99-05-02-13-2 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 180,95 грн /т. ІІ а.с. 53/, розмір якої позивачем не оспорюється.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 04 вересня 2013 року №9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік" кількість робочих днів за період з 01 жовтня по 07 листопада 2014 року складає 28 днів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час простою за період з 01 жовтня по 07 листопада 2014 року у розмірі 5066,60 грн (180,95 грн х (23 робочих дня жовтня 2014 року + 5 робочих днів листопада 2014 року).

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з моменту звільнення по день фактичного розрахунку суд зазначає наступне.

Як вже зазначено, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, значені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судоми законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 52762149).

При цьому суд зазначає, що позивач звертався до відповідача та ДФС України щодо невиплаченого середнього заробітку за період з жовтня 2014 року по січень 2015 року, натомість отримував відповіді про дотримання ГУ ДФС у Донецькій області вимог трудового законодавства /а.с. 33-34, 35-37, 38-43, 44 т. І/.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2014 року позивач повідомлений про реорганізацію ГУ Міндоходів у Донецькій області шляхом приєднання до ГУ ДФС у Донецькій області, юридичною адресою якого є м. Маріуполь, вул. 130-ї Таганрозької дивізії, 114, і запропоновано останньому посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням готівкових розрахунків та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту із виконанням обовязків за зазначеною посадою за місцем реєстрації ГУ ДФС у Донецькій області /а.с. 74 т. І/.

ОСОБА_1 від переведення на роботу в іншу місцевість разом з установою відмовився. Даний факт сторонами не оспорюється.

Наказом ГУ ДФС у Донецькій області №20-о від 30.01.2015 позивача звільнено з роботи 30 січня 2015 року /а.с. 8 т. І/.

З огляду на викладене судом встановлено, що відповідачем не здійснено виплату належних позивачу при звільненні сум (заробітної плати) у повному обсязі.

Як вищезазначено, середньоденний заробіток ОСОБА_1 складає 180,95 грн /а.с. 53 т. ІІ/.

Згідно з листами Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 та від 20.07.2015 №10846/0/14-15/13 та додатками до них кількість робочих днів за період з 01 лютого 2014 року по 28 січня 2016 року включно становить 249 робочих днів.

Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 лютого 2015 року по 28 січня 2016 року становить 45056,55 грн (249 робочих днів x 180,95 грн).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірність своїх дій (бездіяльності).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наявність права позивача на виплату йому середнього заробітку за час простою та затримку розрахунку.

Статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду, зокрема про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судоми законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначення сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, відповідач, як податковий агент згідно з нормами Податкового кодексу України та як страхувальник згідно з Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування", зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час простою та затримки розрахунку, утримавши з нього при виплаті податок з доходів фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з порушенням права власності, стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У даному випадку позивачем доказів чи обґрунтування моральних страждань, спричинених неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача, суду не надано.

З огляду на викладене, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 69-71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити дії, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Головного управління ДФС у Донецькій області щодо ненарахування та невиплати заробітної плати за час простою протиправною.

Стягнути з Головного управління ДФС у Донецькій області (ідентифікаційний код юридичної особи 39406028) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час простою за період з 01 жовтня по 07 листопада 2014 року у розмірі 5066,60 грн (пять тисяч шістдесят шість гривень шістдесят копійок) та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 лютого 2015 року по 28 січня 2016 року у розмірі 45056,55 грн (сорок пять тисяч пятдесят шість гривень пятдесят пять копійок) з відповідним відрахуванням обовязкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Постанова суду в частині виплати грошового забезпечення за один місяць підлягає негайному виконанню.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 02 лютого 2016 року.

Суддя Т.С. Канигіна