Справа № 821/2346/15-а
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 821/2346/15-а

Категорія: 3.1.1 Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді Запорожана Д.В.,

судді Романішина В.Л.

судді Шляхтицького О.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 Чієн на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 Чієна до Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2011 року ОСОБА_1 Чієн звернувся до суду з позовом до Заступника начальника відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській області ОСОБА_2, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання незаконним та скасування рішення УМВС України в Херсонській області про припинення громадянства України та зобов'язання відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області вирішити питання про відновлення позивачу громадянства України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 року скасовано постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.01.2012 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2013 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року у задоволенні вищенаведеного позову було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 Чієн просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2011 року позивачем було отримано довідку відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Херсонській області №15/2011 про припинення громадянства України відповідно до ст. 21 Закону України "Про громадянство" та повідомлено про скасування рішення про оформлення набуття ОСОБА_1 Чієном громадянства України.

Вважаючи, що вказані дії посадових осіб УМВС України в Херсонській області є незаконними та відсутні законні підстави для скасування рішення від 12.03.2008 року про оформлення набуття ОСОБА_1 Чієном громадянства України за територіальним походженням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи дані спірні правовідносини, суд вказує про наступне.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб врегульовано Законом України "Про громадянство України" №2235-ІІІ від 18.01.2001 року (надалі - ОСОБА_3 України №2235-ІІІ) та іншими нормативно-правовими документами, які регулюють спірні правовідносини.

Набуття громадянства України за територіальним походженням передбачено статтею 8 цього Закону, якою, серед іншого, передбачено, що особа, яка сама постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама постійно проживала на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу ІНФОРМАЦІЯ_1, Української Держави, Української ОСОБА_4 Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської ОСОБА_4 Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, реєструються громадянами України (ч. 1 ст.8 Закону).

Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов'язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства (ч. 5 ст. 8 Закону).

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України встановлений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України, від 27.03.2001 р. №215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України"", в редакції Указу Президента України від 27.06.2006 р. №588/2006 (далі - Порядок №215/2001).

Відповідно до пунктів 24- 25 цього Порядку для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка народилася до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент народження особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української ОСОБА_4 Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської ОСОБА_4 Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає, зокрема:

а) заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням;

б) дві фотокартки (розміром 35 х 45 мм);

в) один із таких документів: - декларацію про відсутність іноземного громадянства - для осіб без громадянства; - зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців.

г) копію свідоцтва про народження або інший документ, що підтверджує факт народження особи на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України" (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 цього Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Як вбачаться з матеріалів справи, громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_1 Чієн подав до ВГІРФО УМВС України в Херсонській області заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, яка була зареєстрована за вх. №2227 від 07.03.2008 року.

До вказаної заяви було додано рішення суду та зобов'язання припинити іноземне громадянство від 07.03.2008 р., що підтверджується копією форми 12 "Зобов'язання припинити іноземне громадянства" наявною в матеріалах справи.

12.03.2008 року УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України" ОСОБА_1 Чієну, який постійно проживав на Україні до 24.08.1991 р. згідно рішення суду.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_1 Чієн набув громадянство України відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону №2235-ІІІ, а саме за територіальним походженням, як особа, яка постійно проживала на території України до 24 серпня 1991 р., надавши рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2007 року у справі №2о-214/07, яким підтверджено факт його постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року.

14.03.2008 року Дніпровським ВМ ХМВ УМВС України в Херсонській області ОСОБА_1 Чієну видано паспорт громадянина України серії МР №252604, копія сторінок якого наявна в матеріалах справи.

18 лютого 2011 року на підставі протесту Прокурора Херсонської області від 30.12.2010 р. УМВС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування рішення УМВС України в Херсонській області від 07.03.2008 року про набуття ОСОБА_1 Чієном громадянства України за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про громадянство України", яке є предметом оскарження у даній справі.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вказує про наступне.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 20 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право: опротестувати акти Прем'єр-міністра України, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, виконавчих органів місцевих Рад, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також рішення і дії посадових осіб.

Відповідно до статті 21 Закону України №2235-ІІІ рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 названого Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Підпунктом "б" пункту 8 Порядку №215/2001 передбачено, що підставою для скасування рішення про оформлення набуття громадянства України є будь-яка інформація про неправдиві відомості або фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України. Як вбачається зі змісту протесту прокуратури Херсонської області від 30.12.2010 р. на рішення щодо оформлення набуття громадянства України, то підставою для набуття громадянства України ОСОБА_1 Чієн є факт його проживання до 24 серпня 1991 року на території України, встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 р. по справі №2о-214/07 у зв'язку із тим, що останній з 15.10.1986 р. працював на Херсонському комбайновому заводі ім. Г.І. Петровського (ВАТ "Херсонські комбайни") на підставі угоди між урядом СРСР і урядом СРВ про направлення та прийом в'єтнамських громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах і в організаціях СРСР від 02.04.1981 р. Водночас за інформацією ВАТ "Херсонські комбайни" громадянин ОСОБА_5 - ОСОБА_1 Чієн на вказаному підприємстві не працював, що свідчить про прийняття рішення про оформлення набуття громадянства України ОСОБА_1 Чієн за територіальним походженням внаслідок подання неправдивих відомостей.

Пунктом 92 Порядку №215/2001 передбачено, що до повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону.

Відповідно до пункту 88 зазначеного Порядку, для скасування рішень про оформлення набуття громадянства України відповідно до статті 21 Закону органами внутрішніх справ, дипломатичними представництвами чи консульськими установами України готуються такі документи:

а) подання про скасування рішення про оформлення набуття громадянства України;

б) документи, які підтверджують, що особа набула громадянство України за територіальним походженням (стаття 8 Закону) шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянства України, зокрема, ( інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані для набуття громадянства України відповідно до статей 8 та 10 Закону, або інформація про приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України відповідно до статей 8 та 10 Закону.

Судом встановлено, що в ході даної справи, прокурором було надано до суду рішення апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2011 р., яким скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10.12.2007 р. та відмовлено ОСОБА_1 Чієну у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання ОСОБА_1 Чієна на території України з 15.10.1986 р., який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Враховуючи, приписи ч. 5 ст. 227 КАС України щодо обов'язковості для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи, висновків і мотивів, з яких скасовані рішення, суд вказує на необхідність врахування вказаної обставини при вирішенні даних спірних правовідносин відповідно до ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.06.2015 р.

Суд вказує, що згідно зі статтями 234, 256 Цивільного процесуального кодексу України суд у порядку окремого провадження може ухвалити рішення про встановлення певного факту, що має юридичне значення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2007 року у справі №2о-214/07, задоволено заяву ОСОБА_1 Чієна та встановлено факт його постійного проживання на території України з 15.10.1986 р. Даний висновок суду вмотивований тим, що відповідно до тимчасового посвідчення на проживання, виданого ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, з безстроковим терміном дії, заявник прибув 15.10.1986 р. з ОСОБА_5 до м. Херсона та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідно до довідки ВАТ "Херсонські комбайни" ОСОБА_1 Чієн з 15.10.1986р. по 19.08.1991р працював на Херсонському комбайновому заводі ім. Г.І. Петровського (тепер - ВАТ "Херсонські комбайни"), довідки ВАТ "Херсонський бавовняний комбінат" ОСОБА_1 Чієн з 10.09.1991р. працював на Херсонському бавовняної" комбінаті (тепер - ВАТ "Херсонський бавовняний комбінат") та проживав постійно у гуртожитку №10 за адресою: м. Херсон, по вул. І. Кулика, 143 і з цього часу проживає на території України у м. Херсоні.

Рішенням судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2011 р. задоволено апеляційну скаргу прокурора Дніпровського району м. Херсона, який діє в інтересах держави в особі ВГІРФО УМВС України в Херсонській області, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2007 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_1 Чієну у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. ОСОБА_3 висновок судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області вмотивований, тим що ОСОБА_1 Чієн є громадянином ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 і знаходився на території України з 1986 року відповідно до Угоди між Урядом СРСР та Урядом ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 про направлення прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємствах і в організаціях СРСР від 02 квітня 1981 року, проте, після розпаду СРСР заявник залишився проживати в Україні, однак доказів про отримання дозволу на постійне проживання на території України, так само як і доказів про отримання посвідчення на постійне проживання в Україні в установлених Законом України "Про імміграцію" порядку та строк, суду не надав, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 Чієн перебував на території України на законних підставах, але тимчасово. При цьому, встановлено, що метою його приїзду була робота і підвищення кваліфікації на протязі п'яти років, зокрема, ОСОБА_1 Чієн в період з 15.10.1986 р. по 19.08.1991 р. працював на Херсонському комбайновому заводі ім. Г.І. Петровського (ВАТ "Херсонські комбайни"), з 10.09.1991 р. по 26.02.1993 р. працював на Херсонському бавовняному комбінаті, про що свідчить довідка ВАТ "Херсонський бавовняний комбінат" та за весь цей період проживав у ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживає і на теперішній час.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2011 року касаційну скаргу ОСОБА_1 Чієна відхилено. Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2011 залишено без змін.

Отже, на момент розгляду даної справи рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2011 року є чинним.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтями 124 Конституції України та 14 КАС України закріплено принцип обов'язковості судового рішення. Адже, судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що внаслідок скасування рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 10 грудня 2007 року у справу №2о-214/07 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 Чієна на території України, що має юридичне значення для набуття ним громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про громадянство України", ОСОБА_1 Чієн втратив можливість набути громадянство України з підстав передбачених вказаною нормою Закону України "Про громадянство України".

При цьому, суд звертає увагу, що на момент прийняття УМВС України в Херсонській області рішення від 18.02.2011 р. про скасування рішення від 07.03.2008 р. про набуття ОСОБА_1 Чієном громадянства України, рішення Апеляційного суду Херсонської області від 17.02.2011 р. набрало законної сили, і тому існування на момент прийняття оскаржуваного рішення зазначеної обставини, підтверджує законність вказаного рішення УМВС України в Херсонській області.

При цьому, суд вказує, що протиправні дії УМВС України в Херсонській області при прийнятті оскаржуваного рішення не спростовують існування вказаної обставини, яка має істотне значення для даної справи.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно ст.26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в редакції від 04.02.1994 р. №3929-XII, з урахуванням періоду виникнення спірних правовідносин (вересень 2003 р.) визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 р. №2491-III.

Так, п. 4 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень вище вказаного Закону, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Зазначена норма регулює відносини які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 1 прикінцевих положень ОСОБА_3, ВР України, від 07.06.2001 р. №2491- III "Про імміграцію", цей закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування. ОСОБА_3 було опубліковано у газеті "Урядовий кур'єр" 07.07.2001 р. №119, у зв'язку з чим він набрав чинності 08.07.2001 р.

При цьому, суд зауважує, що згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001р., яким покладав на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала Постанова КМУ "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" від 26.12.2002 р. № 1983р., відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була видана з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці. З цих підстав строки зазначені в Прикінцевих положеннях Закону України "Про імміграцію" для подання заяв про документування були продовжені до 26.06.2003 р.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин ОСОБА_5 ОСОБА_1 Чиєн, прибувши в Україну за Угодою між Урядом ОСОБА_4 Республіки ОСОБА_5 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, відповідно до відповідно до пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення "Закону України "Про імміграцію" подав до ВГІРФО УМВС в Херсонській області заяву про видачу посвідки на проживання для іноземця від 08.04.2002 р. за вх. №4305, на підставі якої отримав посвідку на проживання для іноземця серії ХТ №0048 від 04.09.2002 року з терміном дії до 26.03.2003 року, копія заяви наявна в матеріалах справи. При цьому, у зв'язку з закінченням строку дії вказаної посвідки, 16.07.2003 р. за вх. №8837 ВГІРФО УМВС України в Херсонській області було зареєстровано заяву ОСОБА_1 Чієна про продовження посвідки на проживання для іноземця та на підставі висновку про залишення на постійне проживання в Україні від 24.09.2003 р. видано йому тимчасову посвідку на проживання серії ХС №042514 від 26.09.2003 року з безстроковим терміном дії, копія якої наявна в матеріалах справи.

При цьому, суд звертає увагу, що ВГІРФО УМВС України в Херсонській області при продовженні позивачу посвідки на проживання в Україні у 2003 році проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача, керуючись при цьому п. 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що внаслідок залишення ОСОБА_1 Чієна проживати в Україні, останній своєчасно використав своє право щодо звернення з заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання в Україні, чим спростовується довід прокурора про видачу позивачу посвідки на постійне проживання в Україні з порушенням строку подання ним заяви на оформлення, встановленого п. 4 Прикінцевих положень зазначеного Закону.

Крім того, суд не погоджується з доводом прокурора про відсутність у позивача права на набуття громадянства України з підстав наявності у нього посвідки на постійне проживання на території Херсонської області, замість посвідки на постійне проживання в Україні, як це передбачено Законом України "Про імміграцію", оскільки жодною нормою чинного законодавства, яке регулює питання імміграції, не передбачено видачу іноземцям посвідки на проживання на певній адміністративно-територіальній одиниці України, в даному випадку, Херсонською областю. При цьому, суд звертає увагу, що за змістом висновку УМВС України в Херсонській області про залишення на постійне проживання в Україні від 24.09.2003 р. передбачено видачу громадянину ОСОБА_1 Чієну посвідки на постійне проживання на території Херсонської області, проте за змістом тимчасової посвідки на проживання серії ХС №042514 від 26.09.2003 р. не вбачається такої вказівки.

При цьому, суд звертає увагу, що п. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вказана категорія іноземців отримують тільки посвідки на постійне проживання, які є документом, що підтверджує їх право на постійне проживання в Україні.

Утім, суд вважає за необхідне зазначити, що особа - суб'єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

ОСОБА_3 позиція суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, Рішення "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.2003 року.

Правосуддя здійснюється за принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, посилання прокурора на видачу позивачу посвідки на постійне проживання на території Херсонської області, яка не узгоджується з приписами п. 4 розділу 5 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", на думку суду, є необґрунтованим.

При цьому, суд відмічає, що перебування ОСОБА_1 Чієна на території України на законних підставах, надає йому право на отримання громадянства України відповідно до ст.9 Закону України "Про громадянства", якою врегульовано порядок прийняття до громадянства України іноземців або осіб без громадянства за їх клопотаннями, що не заперечувалось представником відповідача-1 в судовому засіданні.

У зв'язку з вищевказаним, суд вважає, що посилання позивача на порушення права на набуття громадянства України з точки зору міжнародного законодавства та порушення Європейської конвенції про громадянство, яка набрала чинності для України 01.04.2007 р. є безпідставними та необґрунтованими.

Положеннями ст. 4 Закону України "Про громадянство України" передбачає, що питання громадянства України регулюються Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору.

Порівняння положень Конвенції та Закону України "Про громадянство України" дає підстави вважати, що правила, встановлені цим законом повністю відповідають правилам, визначеним Конвенцією, зокрема, стаття 7 Конвенції не дає підстав набуття громадянства держави-учасниці внаслідок шахрайських дій, подання неправдивих відомостей або приховування будь-якого суттєвого факту, що має відношення до заявника. При цьому, п. 3 ст. 6 цієї Конвенції передбачено, що кожна держава-учасниця передбачає у своєму внутрішньодержавному праві можливість натуралізації для осіб, які законно та постійно проживають на її території.

У зв'язку з наведеним, на думку суду, давати оцінку іншим доводам позивача, як на підставу для задоволення позову, не має необхідності, оскільки це не вплине на результат розгляду справи.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. В той же час, вирішення юридичного конфлікту у суді об'єктивно має спрямовуватись на його розв'язання з урахуванням обставин, які існують на момент його вирішення та діючих норм законодавства, які зобов'язують суб'єкта владних повноважень діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.1. ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 Чієна необґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 Чієн - залишити без задоволення.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 Чієна до Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання незаконним та скасування рішення УМВС України в Херсонській області про припинення громадянства України та зобов'язання відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області вирішити питання про відновлення позивачу громадянства України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Ухвала у повному обсязі виготовлена 8 лютого 2016 року.

Головуючий /ОСОБА_6/

Судді /ОСОБА_7/

/ОСОБА_8/