Справа № 813/6220/15
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2016 року № 813/6220/15

зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Гулика А.Г.,

судді Потабенко В.А.,

судді Кедик М.В.,

секретар судового засідання Щур В.Р.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльності і стягнення коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 казначейська служба України, в якому просить суд:

визнати протиправною та такою, що порушує права позивача, бездіяльність відповідача щодо неукладення договору про страхування посадових осіб контролюючих органів;

стягнути з відповідача на користь позивача страхову суму в розмірі 42178,50грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що працюючи з 1994р. в органах податкової служби, під час виконання своїх службових обовязків втратила працездатність, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого, згідно з якими позивачу встановлено ІІI групу інвалідності загального захворювання та визначено ступінь втрати професійної працездатності 35 %. Зазначає, що у відповідності до ст. 347 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) і Порядку та умов обовязкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, позивач зверталась до Головного управління Міндоходів у Львівській області із заявою на виплату страхової суми без зазначення назви страхової компанії. Оскільки назву страхової компанії їй не повідомили, позивач звернулася з відповідними листами до Міністерства доходів і зборів України та Державної фіскальної служби України. З отриманої відповіді дізналася, що відповідачем договір про надання послуг зі страхування осіб контролюючих органів у 2013р. не укладався. Вважає, що бездіяльність відповідача щодо не укладення договору на страхування порушує безпосередньо її права, а тому просить стягнути за рахунок коштів державного бюджету страхову суму в розмірі 42178,50 грн.

Відповідач подав до суду письмове заперечення на позовну заяву від 12.02.2016р., в якому проти позову заперечує. Заперечення обґрунтовує тим, що згідно зі ст.347 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент вчинення спірних правовідносин) посадові особи контролюючих органів підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету в разі поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, у розмірі від шестимісячної до п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою (залежно від ступеня втрати працездатності). Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України та ст. 3 Закону України «Про страхування» страхувальником виступає контролюючий орган, а застрахованою особою виступає посадова особа контролюючого органу. Відповідно до Порядку та умов обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби виплата страхових сум провадиться у семиденний термін з дня одержання страховиком всіх необхідних документів від застрахованого або його спадкоємців. Страхувальником виступає контролюючий орган, який не може бути одночасно і страховиком. Крім цього, представник відповідача вказала, що обов'язки посадових осіб контролюючих органів визначені у ст. 21 Податкового кодексу України та не містять у собі обов'язку укладати з страховиками договір страхування. Цього обов'язку не містить і Порядок та умови обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби. За таких обставин, вимога позивача визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неукладення договору на страхування посадових осіб контролюючих органів є безпідставною в силу Закону та фактичних обставин справи і не підлягає задоволенню. З наданих позивачем документів не вбачається, що встановлена позивачу інвалідність відбулась у зв'язку із виконанням ним службових обов'язків.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 казначейська служба України пояснень щодо позовних вимог до суду не подала.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, з підстав викладених в позовній заяві. Просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з підстав, викладених в запереченнях на позовну заяву. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4 казначейська служба України явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила, хоча повідомлялась належним чином про час, дату і місце проведення судового засідання. Клопотання про розгляд справи за його відсутності не надходило, а тому суд ухвалив розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.

ОСОБА_3 працює з 01.08.1994р. в органах податкової служби.

Відповідно до довідки міжрайонної спеціалізованої онкологолічної МСЕК №1 серії ЛВА-3 від 04.07.2013р. № 013306 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, ОСОБА_3 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 35%.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА від 20.09.2013р. № 862967 позивачу встановлена 3 група інвалідності загального захворювання.

ОСОБА_3 звернулася до Головного управління Міндоходів у Львівській області із заявою б/д та б/н на виплату страхової суми за формою, встановленою додатком №2 Порядку та умов обовязкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби. До заяви позивач додала наступні документи, а саме:

- копію наказу про зарахування на посаду №67-о від 01.08.1994р.;

- копію довідки про проходження державної служби;

- копію паспорта;

- копію ідентифікаційного коду;

- копію свідоцтва про одруження від 24.04.1999р.;

- копію довідки про реквізити банківського рахунку;

- копію довідки ГУ Міндоходів у Львівській області від 19.07.2013р. №05-32-232 про заробітню плату;

- копію довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААА №862967, виданої Львівським обласним центром МСЕК від 20.09.2013р.;

- виписки лікаря;

- копію довідки про втрату працездатності серії ЛВА-3 №013306 від 04.07.2013р.

Як вбачається із відмітки Головного управління Міндоходів у Львівській області від 22.07.2013р. на вказаній заяві, на момент звернення ОСОБА_3 працювала на посаді головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок платників податків цього органу. У відмітці зазначено про те, що страхова подія настала під час виконання службових обовязків і про розмір заробітної плати.

Позивач 19.09.2013р. та 12.02.2014р. зверталася з листами до Міністерства доходів і зборів України та 10.03.2015р. і 26.08.2015р. до Державної фіскальної служби України з проханням повідомити, яка страхова компанія є страховиком посадових осіб Міндоходів України.

Позивач отримала відповідь від Державної фіскальної служби України від 11.09.2015р. за № 8593/А-99-99-03-03-02-14, з якої вбачається, що договір страхування посадових осіб контролюючих органів Міндоходів України та будь-якою страховою компанією у 2013р. не укладався.

Вважаючи, що бездіяльністю відповідача порушено її права та інтереси, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходить з такого.

Правові відносини у сфері страхування врегульовані Законом України від 07.03.1996р. №85/96-ВР «Про страхування» (надалі - Закон України № 85/96-ВР).

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Стаття 5 Закону України № 85/96-ВР визначає форми страхування добровільне та обовязкове, встановлює, що обов'язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до вказаного Закону України. Забороняється здійснення обов'язкових видів страхування, що не передбачені Законом України № 85/96-ВР .

Види обовязкового страхування передбачено у ст. 7 Закону України № 85/96-ВР. Відповідно до п. 347.1 ст. 347 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів державної податкової служби підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету на випадок загибелі або смерті на суму десятирічної заробітної плати за останньою посадою, а у разі поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, - у розмірі від шестимісячної до п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою (залежно від ступеня втрати працездатності).

Пунктом 347.2 ст. 347 Податкового кодексу України передбачено, що порядок та умови страхування посадових осіб органів державної податкової служби встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 № 349 затверджено Порядок та умови обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, який втратив чинність 18.12.2015р. (надалі - Порядок).

Відповідно до п. 1 вказаного Порядку обов'язкове державне особисте страхування (далі - обов'язкове страхування) посадових осіб органів державної податкової служби здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 2 Порядку встановлено, що обов'язковому державному особистому страхуванню підлягають посадові особи органів державної податкової служби (далі - застраховані).

Згідно з п. 3 Порядку страхові платежі сплачуються ОСОБА_4 податковою службою (далі - страхувальник) до 25 числа кожного місяця у розмірі 0,25 відсотків фонду оплати праці, включаючи встановлені чинним законодавством доплати та надбавки застрахованих минулого місяця.

Відповідно до абз. «б» п. 5 Порядку страховик виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності в результаті поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися під час виконання службових обов'язків, - у розмірі, що залежить від ступеня втрати працездатності, який визначається у відсотковому відношенні до суми п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою, яку він займав до встановлення втрати працездатності, але не може бути меншим шестимісячної заробітної плати за зазначеною посадою.

Згідно з п. 11 Порядку для вирішення питання про виплату страхової суми у випадках, передбачених пунктом 5 вказаного Порядку та умов, застрахований або його спадкоємець оформляють у відповідному органі державної податкової служби та подають страховику заяву за встановленою формою (додаток № 2), а також пред'являють документ, що засвідчує особу.

Крім цього, у разі втрати застрахованим працездатності подається копія довідки медико-соціальної експертної комісії про ступінь втрати працездатності, засвідчена в нотаріальному порядку.

Відповідно до заяви позивача на виплату страхової суми, форма якої передбачена вказаним Додатком № 2, така 22.07.2013р. підписана керівником Державної податкової служби у Львівській області та скріплена печаткою, містить інформацію про те, що страхова подія настала під час виконання службових обовязків із зазначенням місячної заробітної плати застрахованого за останньою посадою в сумі 2008,50грн.

При цьому, в матеріалах справи відсутні відомості про відкликання ОСОБА_4 податковою службою у Львівській області свого погодження про те, що страхова подія щодо позивача настала під час виконання позивачем службових обовязків.

Також, разом із вказаною заявою позивачем подано довідку серії ЛВА-3 від 04.07.2013р. №013306 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, форма якої затверджена Наказом Міністерства охорони здоровя України від 19.05.2003 № 224, згідно з якою ступінь втрати професійної працездатності у відсотках становить 35%.

Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 158/o «Довідка про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках», форма №158/о заповнюється щодо хворих, які підлягають державному обовязковому особистому страхуванню у разі втрати ними працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, що сталися при виконанні службових обовязків.

У формі № 158/о відображається кожний хворий, який звернувся до МСЕК для визначення ступеня втрати працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності, що настала внаслідок виконання службових обовязків (п.4 Інструкції).

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку, що втрата працездатності позивача знаходиться у причино-наслідковому зв'язку з захворюванням, що сталося при виконанні ним службових обовязків, що підтверджено висновком експертної комісії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 160 утворено ОСОБА_4 фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Згідно з п. 7 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011р. № 3166-VI Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17.07.2014р. № 651-р підтримано пропозицію Голови Державної фіскальної служби про завершення здійснення заходів з утворення зазначеної Служби та можливість виконання нею функцій і повноважень Міністерства доходів і зборів України.

Оскільки, законодавством встановлено здійснення страхових виплат за рахунок бюджету та, враховуючи невиконання субєктом владних повноважень, яким є ДФС України, обовязку проведення таких виплат, суд вважає неприпустимим порушення права позивача на отримання відповідної страхової суми при втраті працездатності в результаті захворювання (інвалідності), що настало внаслідок виконання службових обовязків, з причин нереалізації встановленого порядку, а тому неукладення відповідачем як страховиком договору страхування, не позбавляє його обовязку здійснити страхові виплати на користь позивача.

Порядком № 349 встановлено необхідність визначення страхової суми, виходячи із заробітної плати, яку отримував застрахований за останньою посадою, яку він займав до встановлення втрати працездатності, тобто до втрати працездатності у звязку із встановленням інвалідності.

Таким чином, сума страхової виплати визначається виходячи із заробітної плати позивача за займаною посадою на час встановлення інвалідності 04.07.2013р.

Відповідно до відмітки органу державної податкової служби від 22.07.2013р. на заяві позивача, заробітна плата становила 2008,50грн., виходячи з 35% втрати працездатності страхова сума становить 42178,50 грн.(702,97 грн. *12 місяців*5 років).

Враховуючи те, що розмір виплат перебуває у прямій залежності від відсотків втрати працездатності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1994р. № 349, а відсоток втрати працездатності встановлено МСЕК та підтверджується відповідною довідкою форми 158/о, у п.2 якої вказано, що така довідка заповнюється щодо хворих, які підлягають державному обовязковому особистому страхуванню у разі втрати ними працездатності в результаті поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, що сталися при виконанні службових обовязків, а тому позивач має право на спірні виплати у вищевказаному розмірі.

Крім того, суд зазначає, що правовідносини, які виникають в процесі реалізації права на отримання одноразової грошової допомоги ґрунтуються на принципі юридичної визначеності. Зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно з рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v.Home Office (Case 41/74 van Duyn v.Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію (в цьому випадку це виплата одноразової грошової допомоги при втраті працездатності) така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Відповідно до положень статті 12 Європейської соціальної хартії від 03.05.1996р., яка ратифікована Законом України № 137-V від 14.09.2006р., метою забезпечення ефективного здійснення права на соціальне забезпечення Сторони зобов'язуються: започаткувати систему соціального забезпечення або підтримувати її функціонування; підтримувати систему соціального забезпечення на задовільному рівні, принаймні на такому, який дорівнює рівню, необхідному для ратифікації Європейського кодексу соціального забезпечення; докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень; вживати заходів шляхом укладання відповідних двосторонніх і багатосторонніх угод або в інший спосіб і відповідно до умов, визначених у таких угодах, для забезпечення: рівності між їхніми власними громадянами та громадянами інших Сторін у тому, що стосується прав на соціальне забезпечення, включаючи збереження пільг, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, незалежно від пересування захищених осіб по територіях держав Сторін; надання, збереження та поновлення прав на соціальне забезпечення такими засобами, як сумарний залік періодів страхування або роботи, що були здійснені за законодавством кожної зі Сторін.

Виплату страхових сум, відповідно до пунктів 3, 5 Порядку, здійснює страховик, який одержав відповідну ліцензію в Нацкомфінпослуг і визначений за погодженням з страхувальником, тому за відсутності укладеного з таким страховиком договору обов'язок з відшкодування позивачеві суми страхової виплати суд покладає на відповідача, який зобов'язаний вчинити дії згідно з вимогами ст. 347 Податкового кодексу України в порядку та на умовах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.1994р. № 349.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАСУ України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За результатами судового розгляду справи відповідачем не подано доказів, які б спростовували позовні вимоги та встановлені судом обставини, та відповідно не доведено, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, обґрунтовано та розсудливо, з урахуванням всіх необхідних обставин.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо неукладення у 2013р. договору на страхування посадових осіб органів державної податкової служби України суперечить вимогам чинного законодавства та не відповідає критеріям, наведеним у ч. 3 ст. 2 КАС України, тому її необхідно визнати протиправною, задовольнивши першу позовну вимогу.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача зумовила неможливість отримання ОСОБА_3 страхових коштів у розмірі 42 178,50 грн., то позовна вимога про стягнення таких коштів з відповідача є обґрунтованою, та підлягає до задоволення шляхом стягнення вказаної суми з Державної фіскальної служби України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та обєктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати у вигляді судового збору, відповідно до ч. 1 статті 94 КАС України, слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 7-14, 69-71, 86, 87, 94, 159, 160-163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної фіскальної служби України щодо неукладення договору обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб контролюючих органів.

Стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_3 страхову суму в розмірі 42 178 (сорок дві тисячі сто сімдесят вісім) грн. 50 коп.

Стягнути з Державної фіскальної служби України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 974 (девятсот сімдесят чотири) 40 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови суду складений та підписаний 15.02.2016р.

Головуючий суддя Гулик А.Г.

Суддя Кедик М.В.

Суддя Потабенко В.А.