Справа № 826/8344/15
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8344/15 Головуючий у 1-й інстанції: Добрянська Я.І. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А
11 лютого 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді Літвіної Н.М.
Суддів Коротких А.Ю.
Хрімлі О.Г.
при секретарі Рафальській І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 265-15 від 03 квітня 2015 року та зобов`язання вчинити дії,-
Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 265-15 від 03 квітня 2015 року та зобов`язання вчинити дії.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 265-15 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 від 09 вересня 2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач Державна міграційна служба України, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Москва Російської Федерації, одружений, за національністю - єврей, за віросповіданням - іудей, паспорт громадянина Російської Федерації № НОМЕР_1 .
01 серпня 2009 року позивач легально залишив Російську Федерацію, виїхавши автомобілем з Москви у напрямку Бєлгород - Каховка до України, перетнувши кордон 02 серпня 2009 року. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, до міграційних органів України та інших країн не звертався.
09 вересня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивуючи підстав для виїзду з останньої країни постійного місця проживання політичні причини. Крім того, як відмічено позивачем, до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо причетним у країні громадянської належності він не був, заходи адміністративного впливу до заявника не застосовувались.
Державною міграційною службою України 03 квітня 2015 року стосовно позивача прийнято рішення № 265-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.
На підставі вказаного рішення Управлінням державної міграційної служби України в Херсонській області винесено повідомлення № 2014 KYIV 0153 від 15 квітня 2015 року, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні його заяви.
Вважаючи протиправним наказ відповідача про відмову в оформленні документів для порушення питання у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Приписами ст. 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.
Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН - особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 - заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.
При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.
Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.
Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
При цьому, мотиви звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема, уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Тобто, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів співбесіди 22 вересня 2014 року позивач підтвердив обставини, викладені ним у заяві, зазначивши додатково серед іншого, про те, що у разі повернення на територію Російської Федерації йому загрожує арешт, адже у країні громадянської належності позивач перебуває у розшуку з причин його трудової діяльності у період з 2008 року по 2009 рік на посаді заступника мера Архангельська в минулому, а зокрема, у зв`язку з проблемами в будівництві соціального будинку для ветеранів, яке перебувало під куруванням позивача, що, як зазначено ним, і стало підставою для порушення кримінальної справи проти нього на території Російської Федерації.
Також позивачем було зазначено про напад та побиття невідомими його матері у Москві, при цьому зауважено, що мати володіла довіреністю на представництво його інтересів, в тому числі з метою ознайомлення з матеріалами порушеної проти нього кримінальної справи.
Згідно протоколу співбесіди від 28 листопада 2014 року позивач підтвердив дану обставину, а також зазначив про його побиття невідомими на шляху до м. Херсона, після чого позивач перебрався до Києва, де працював нелегально в якості керівника на будівництві.
Крім того, позивачем було відмічено, що у період з вересня 2013 року по травень 2014 року він допомагав мирним учасника протистоянь на Майдані Незалежності, адже його об`єкт будівництва знаходився поряд з місцем подій, про що дізнались через телебачення працівники правоохоронних органів Російської Федерації. Водночас, за словами позивача, зважаючи на дану обставину на території каїни громадянської належності йому загрожують переслідування, про що позивач дізнався від власного адвоката з РФ, та через що, зокрема, і звернувся до міграційних органів із заявою про визнання його біженцем.
Згідно довідки № 09-06/15-77 від 09 червня 2015 року, виданої Окремим загоном спеціального призначення «Азов» військової частини №3057, позивач з 23 квітня 2015 року проходить службу в Національній гвардії України.
Також, згідно довідки № 24-11/15-164 від 24 листопада 2015 року позивач являється волонтером ГО «Цивільний корпус «Азов» та з 01 березня 2015 року надає допомогу у проведенні діяльності цієї громадської організації щодо волонтерського забезпечення ОЗСП «Азов» в/ч НОМЕР_2 Національної гвардії України.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи численні та такі, що не потребують доведенню, відомості про переслідування та затримання правоохоронними органами осіб, причетних до подій в Україні, заслуговують на увагу доводи представника позивача стосовно того, що у разі повернення позивача на територію РФ, його свободі загрожуватиме небезпека за політичні переконання.
Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1 зазначається: «Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.
Отже, саме шляхом отримання додаткових відомостей, відповідач мав встановити наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача є реальними та обґрунтованими.
Приписами ст. 27 Закону визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, належить, зокрема, збір та аналіз інформації про наявність у країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, умов, зазначених у пунктах 1, 13 і 14 частини першої статті 1 цього Закону.
Більш того, Державна міграційна служба України мала право самостійно витребувати як у Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві, так і у позивача чи від інших державних органів, додаткові документи, що останньою вчинено не було.
Наявність підтверджуючих доказів підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов`язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
Оскільки, відповідач не вимагав додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, можна зробити висновок про те, що у відповідача не було жодних сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації.
Відмовляючи позивачу у визнанні його особою, який потребує додаткового захисту, відповідач не здійснив перевірки наведених особою аргументів та не провів аналіз ситуації, яка має місце в країні походження станом на час звернення позивача з відповідною заявою, що свідчить про передчасність висновків суб`єкта владних повноважень про відсутність обставин, які підтверджують факт необхідності захисту відповідно до п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем надано докази, які свідчать про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні свого походження, у той час як відповідачем не вчинено дій на виконання покладених на нього обов`язків щодо збору та аналізу інформації про наявність підстав для таких побоювань.
Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції не відповідає міжнародним принципам з питань міграції, оскільки позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; повідомив всі важливі факти, що були в його розпорядженні; повідомлені позивачем факти, відповідач не визнав такими, що суперечать конкретній та загальній інформації за справою позивача.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача № 265-15 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим, а тому його скасовано правомірно з зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09 вересня 2014 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.
Виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2013 року без змін.
Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Повний текст ухвали виготовлений 16 лютого 2016 року.

.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.