Справа № 826/24330/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 лютого 2016 року № 826/24330/15

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі судді Добрянської Я.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом Приватного підприємства «Звягель-аудит» в особі директора - власника ОСОБА_1

до відповідача Київського міського центру зайнятості

про визнання незаконним та скасування рішення від 12.10.2015 р. №1,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ПП «Звягель-аудит» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київського міського центру зайнятості, в якому, з урахуванням уточненого адміністративного позову вх. від 01.02.2016 р. №6998/16, просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 12.10.2015 р. №1 «Про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки), пені та штрафу».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Під час судового засідання 04.02.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні.

Разом з тим, представником позивача заявлено клопотання про розгляд справи у письмовому провадження, проти задоволення якого не заперечував представник відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Отже, розглянувши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ПП АФ «Звягель-аудит» звернулося до Оболонського районного центру зайнятості м. Києва (далі - Оболонський РЦЗ) із заявою про зняття з обліку, здійснення перевірки та надання довідки про відсутність заборгованості зі сплати страхових внесків на випадок безробіття у зв'язку з ліквідацією підприємства.

02.10.2015р. Оболонським РЦЗ за результатами перевірки позивача за період з 01.01.2000 р. по 31.12.2010 р. складено акт від 02.10.2015 р. №46.

Згідно висновків акта №46 перевіркою виявлено несвоєчасну сплату страхових внесків, нарахованих до 01.10.2011 р. в сумі 44,46 грн., на підставі п. 7 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» та п. 9 Інструкції №339 «Про порядок обчислення і сплати внесків на загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття та обліку їх надходження до ФЗДССВБ» до роботодавця - позивача застосовано фінансові (штрафні) санкції, а саме: донараховано страхові внески в сумі 44,46 грн., нарахована пеня в сумі 11,38 грн., нарахований штраф у сумі 7410 грн.

Так, при проведенні перевірки відповідачем встановлено, що відповідно до наказу від 01.03.2009 р. №1 ПП АФ «Звягель-аудит» на посаду помічника аудитора був прийнятим ОСОБА_3 з 01.03.2009 р. та звільнений із займаної посади з 31.03.2009 р. відповідно до наказу від 31.03.2009 р. №2. В той же час, як встановлено відповідачем, зазначеній особі позивачем здійснено нарахування заробітної плати в сумі 7410 грн., однак, внески до Фонду не сплачено.

Відтак, зважаючи на несвоєчасну сплату страхових внесків, нарахованих до 01.01.2011 р., на підставі акту перевірки Київським міським центром зайнятості (далі - Київський МЦЗ) винесено рішення від 12.10.2015 р. №1 «Про стягнення простроченої заборгованості зі сплати страхових внесків, у тому числі донарахованих сум страхових внесків (недоїмки), пені та штрафу» (далі - рішення № 1), яким донараховано встановлені в акті перевірки суми платежів: страхові внески - 44,46 грн., пеня - 11,38 грн., штраф - 7410 грн.

З прийнятим Київським МЦЗ рішенням № 1 та результатами перевірки Оболонського РЦЗ, що викладені в акті № 46, позивач не погодився, про що повідомлено Оболонський РЦЗ в скарзі вих. від 02.10.2015р. № 8 і Київський МЦЗ - у скарзі вих. № 11 від 08.10.2015р.

Листом від 07.10.2015 р. №25-5040 Оболонським РЦЗ у задоволенні скарги позивача відмовлено.

З огляду на вказані обставини, не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 7 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, який набрав чинності 01 січня 2011 року, стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Згідно із п. 3 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього ж Закону з дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Так, правові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття закріплені в Законі України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 № 1533-ІІІ (далі - Закон № 1533-ІІІ).

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону №1533-III загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно до визначених в п.п.2, 3, 4 ст. 1 Закону №1533-III (у редакції, діючій в період встановленої відповідачем несплати страхових внесків) термінів:

- суб'єкти страхування на випадок безробіття - застраховані особи, а у випадках, передбачених цим Законом, також члени їх сімей та інші особи, страхувальники та страховик;

- застраховані особи - наймані працівники; особи, які виконують роботи (надають послуги) згідно з цивільно-правовими договорами; військовослужбовці Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, внутрішніх військ, військ цивільної оборони, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної спеціальної служби транспорту, особи рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів внутрішніх справ, особи начальницького складу податкової міліції, а також особовий склад воєнізованих аварійно-рятувальних служб (формувань), створених відповідно до законодавства на постійній основі (далі - військовослужбовці), крім військовослужбовців строкової служби, а у випадках, передбачених цим Законом, інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється страхування на випадок безробіття;

- страхувальники - роботодавці, застраховані особи, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних осіб), які використовують працю фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески.

Порядок нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття визначені Законом України № 1533-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Законом України від 11.01.2001 р. №2213-III «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону № 1533-III розміри страхових внесків установлюються на календарний рік:

- для роботодавця - у відсотках до сум фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошове забезпечення військовослужбовців, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати, інших заохочувальних і компенсаційних виплат, у тому числі в натуральній формі, що визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату доходу (прибутку) фізичним особам за виконання робіт (послуг) за договорами цивільно-правового характеру, які підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб;

- для найманих працівників - у відсотках до сум оплати праці, грошового забезпечення військовослужбовців, які включають основну і додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати (у тому числі в натуральній формі), які підлягають обкладенню податком з доходів фізичних осіб;

- для осіб, зазначених у частинах третій і четвертій статті 6 цього Закону, - у відсотках до сум оподатковуваного доходу (прибутку);

- для страхувальників, які здійснюють виплату винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) згідно з цивільно-правовими угодами - у відсотках до сум оподатковуваного доходу (прибутку).

Згідно п. 2 ст. 1 Закону України №2213-III «Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування» (в чинній на час спірних правовідносин редакції) розмір внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття встановлений: для роботодавців - 1,6 відсотка суми фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, що включають витрати на виплату основної та додаткової заробітної плати, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються згідно з нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону України "Про оплату праці", виплату доходу (прибутку) за договорами цивільно-правового характеру та підлягають обкладанню податком з доходів фізичних осіб.

Як встановлено ч. 3 ст. 17 Закону №1533-III, перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі, або виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплату доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення з цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.

Законами №1533-III та №2213-III встановлені випадки та підстави звільнення від сплати страхових внесків. Зокрема, статтею 18 Закону № 1533-III передбачено, що від сплати страхових внесків звільняються застраховані особи на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку за медичним висновком; застраховані особи в частині отриманої допомоги по частковому безробіттю.

В той же час, п. 2 ст. 1 Закону №2213-III передбачає, що на підприємствах та в організаціях громадських організацій інвалідів, де кількість інвалідів становить не менше 50 відсотків загальної чисельності працюючих і за умови, що фонд оплати праці таких інвалідів становить не менше 25 відсотків суми витрат на оплату праці, роботодавці звільняються від сплати внесків у частині витрат на оплату праці найманих працівників-інвалідів; роботодавці підприємств та організацій товариств УТОГ і УТОС звільняються від сплати внесків.

Що ж до доводів позивача про відсутність у нього обов'язку щодо сплати страхових внесків з посиланням на ст. 5 Закону № 1533-III суд зазначає наступне.

Статтею 4 Закону № 1533-III визначено осіб, які підлягають страхуванню на випадок безробіття. Відповідно до ч. 1 цієї статті страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби).

Стаття 5 Закону № 1533-III у діючій на той час редакції визначала осіб, які не підлягали страхуванню на випадок безробіття, до яких відносилися: працюючі особи, які отримують або мають право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років, а також особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку; іноземці та особи без громадянства, які тимчасово працюють за наймом в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, виключення вказаних категорій осіб із числа суб'єктів страхування на випадок безробіття не свідчить про відсутність у роботодавця обов'язку зі сплати внесків до Фонду у розмірі 1,6% від фонду оплати праці вказаних працівників та не звільняє роботодавця від сплати цих внесків.

Працюючі пенсіонери не підлягають страхуванню на випадок безробіття і не вважаються (на період спірних правовідносин) застрахованими особами в розумінні Закону № 1533-III.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону № 1533-III джерелами формування коштів Фонду є страхові внески страхувальників - роботодавців, застрахованих осіб, що сплачуються на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами.

В той же час, на переконання суду, працюючі пенсіонери не є застрахованими особами, тому не повинні сплачувати страхові внески, проте роботодавці, які використовують працю фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру, є страхувальниками відповідно до цього Закону та зобов'язані сплачувати страхові внески у встановленому розмірі від фонду оплати праці.

Зазначена позиція узгоджується із думкою Вищого адміністративного суду України, висловленою в постанові від 06.06.2013 р. №К/800/2795/13 у справі за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська АЕС» до Южноукраїнського міського центру зайнятості про визнання рішення від 14 жовтня 2010 року №2 протиправним та його скасування (http://reyestr.court.gov.ua/Review/32027414).

Як встановлено п. 2 ч. 2 ст. 35 Закону № 1533-III, роботодавець зобов'язаний своєчасно та в повному розмірі сплачувати страхові внески.

Згідно абз. 5 ч. 3 ст. 17 Закону № 1533-III якщо роботодавці несвоєчасно чи не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються санкції, передбачені статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону №1533-III роботодавець несе відповідальність за несвоєчасність сплати та неповну сплату страхових внесків, у тому числі страхових внесків, що сплачують застраховані особи через рахунки роботодавців.

У разі несвоєчасної сплати страхових внесків страхувальниками або неповної їх сплати страхувальники сплачують суму донарахованих контролюючим органом страхових внесків (недоїмки), штраф та пеню.

Штраф накладається у розмірі прихованої суми виплат, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, а в разі повторного порушення - у трикратному розмірі зазначеної суми.

Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки (без урахування штрафів) за весь її строк.

У відповідності до ст. 34 Закону № 1533-III до обов'язків Фонду відноситься забезпечення збору страхових внесків та контроль правильність нарахування, своєчасності сплати страхових внесків, а також витрат за страхуванням на випадок безробіття, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань страхування на випадок безробіття, правильності призначення роботодавцем та виплати застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю. Фонд має право: застосовувати фінансові санкції, передбачені законом, у разі порушення порядку сплати страхувальниками страхових внесків; стягувати з посадових осіб та страхувальників передбачені законом штрафи та застосовувати інші фінансові санкції за недотримання цього Закону.

Отже, враховуючи наведене у сукупності, а також виходячи з наявних у справі доказів, беручи до уваги пояснення сторін, які згідно ч. 1 ст. 69 КАС України є доказами у справі, враховуючи позицію суду касаційної інстанції, суд приходить до висновку пор відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа..

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська