Справа № 802/4116/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 лютого 2016 р. Справа № 802/4116/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана В.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника 3-ої особи: ОСОБА_3

у відсутність відповідача:

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: приватного нотаріуса ОСОБА_4, як спеціального субєкта, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, 3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-ТОВ "Кей-Колект"

про: визнання неправомірним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_5 (далі ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі - державний реєстратор, нотаріус, відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ТОВ «Кей-Колект» про визнання неправомірним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23980181 прийняте 28.08.2015 р.

В обґрунтування позову зазначила, що 29 січня 2008 між нею та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого останнім надано грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45000 доларів США. На забезпечення виконання цього зобовязання, 4.02.2008 р. між цими ж сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира №157, розташована в м. Вінниця по вул. Пирогова, 103а, яка належить на праві власності ОСОБА_1

В подальшому, між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір про відступлення права за даним іпотечним договором та 25.08.2015 року нотаріусом прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 23980181, а саме: про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на належну позивачу вищевказану квартиру.

Позивач вважає таке рішення відповідача неправомірним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно прийнято без додержання вимог чинного законодавства, а саме: не враховано, що третьою особою не дотримано порядку позасудового врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки; реєстрацію права власності здійснено без згоди власника та без вчинення нотаріальних дій. Також, в порушення частини сьомої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державним реєстратором проведено реєстрацію нерухомого майна поза місцем його розташування та залишено поза увагою той факт, що статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовільнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не зявився, подавши письмові заперечення на позов, в яких просив відмовити в його задоволені. На обґрунтування своєї позиції вказав, що при проведені оскаржуваної реєстрації було вчинено нотаріальну дію посвідчення одностороннього правочину у формі заяви про припинення зобовязальних відносин між іпотекодавцем і іпотекодержателем з підстав задоволення вимог останнього за рахунок предмета іпотеки, у спосіб, погоджений сторонами в іпотечному договорі.

Також вказано, що іпотечний договір є підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки, оскільки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку позасудового врегулювання, згідно якого іпотекодержатель має право набути право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань на підставі цього договору в порядку, установленому чинним законодавством.

В заперечення на посилання позивача на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" зазначено, що вказана у статті 1 цього Закону правова норма поширюється на відносини повязані з примусовим стягненням на нерухоме майно, тоді як в даному випадку право власності на квартиру позивача оформлено добровільно (позасудово) на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі, який підписаний в добровільному порядку обома сторонами, тобто відчуження відбулось за згодою сторін.

Представник третьої особи просив відмовити в задоволенні позову, навівши заперечення аналогічні письмовим поясненням відповідача.

Враховуючи належне повідомлення відповідача, суд відповідною протокольною ухвалою, прийняв рішення про розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

29.01.2008 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 (кредитний договір), за умовами якого остання отримала грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 45 000 доларів США, які зобовязалась повернути зі сплатою процентів за користування ними не пізніше 28.01.2033 р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник та позикодавець уклали іпотечний договір від 4.02.2008 року серія ВКЕ №457802 (іпотечний договір), згідно підпункту 1.1 пункту 1 якого, Іпотекодавець передала в іпотеку, належну їй на праві власності квартиру №157, розташовану за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. №103а (далі нерухоме майно, квартира).

12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1 предметом якого є передача у васність останьому права вимоги: повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди за надання та користування кредитними коштами на підставі Первинних договорів, укладених між банком і Боржниками вказані у додатку до цього договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до Фактора переходять усі права банка за усіма договорами забезпечення.

Цього ж дня між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір уступлення вимоги за договором іпотеки серії ВРО №846616 за умовами якого, в звязку з укладенням договору факторингу, товариство прийняло права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у Додатку до цього договору, зокрема, за договором іпотеки від 4.02.2008 р.

28.08.2015 року представник ТОВ «Кей-Колект» звернувся до державного реєстратора з заявою про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень на нерухоме майно. Разом з вказаною заявою подано ряд документів, зокрема копії: договору іпотеки, договору факторингу, повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки та рекомендоване повідомлення про вручення його ОСОБА_1

За результатами розгляду заяви державним реєстратором прийнято рішення №23980181 від 28.08.2015 року про проведення державної реєстрації права власності (без зазначення за ким) на квартиру №157, що розташована у м. Вінниця, вул. Пирогова, 103а, на підставі якого вніс відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект».

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернулась з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог суд керується та виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі-Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно абзацу 2 частини першої статті 9 Закону № 1952-IV, у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний субєкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Також відповідно до пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень №868 від 17.10.2013 року, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (даліПорядок №868), державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус).

В свою чергу, нотаріус, в розумінні статті 3 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII), - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини пятої цієї статті (ч. 7 ст. 3 Закону № 1952-IV).

Згідно визначення, наведеного у статті 13-1 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII), нотаріальний округ це територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом (ч.3 ст. 13-1 Закону № 3425-XII).

Як вже зазначалося вище, предметом договору іпотеки є нерухоме майно, що знаходиться у АДРЕСА_1 та право власності на яке, зареєстровано за третьою особою.

Проте, приватним нотаріусом, всупереч процитованих вище положень статті 3 Закону № 1952-IV та статті 13-1 Закону № 425-XII, здійснено державну реєстрацію права власності спірного майна, не за місцем його розташування та яке знаходиться поза межами нотаріального округу, в рамках якого відповідач має право здійснювати нотаріальну діяльність.

Слід також зазначити, що відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Окрім того, у абзаці 7 пункту 2 Порядку № 868 зазначено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Тобто законодавець повязує державну реєстрацію прав з вчиненням відповідної нотаріальної дії.

Так, стаття 34 Закону № 3425-XII встановлює перелік нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси, а саме: посвідчення правочинів (договори, заповіти, довіреності тощо); вжиття заходів щодо охорони спадкового майна; видача свідоцтва про право на спадщину; видача свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя; видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); видача свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися; проведення опису майна фізичної особи, яка визнана безвісно відсутньою або місце перебування якої невідоме; видача дублікатів нотаріальних документів, що зберігаються у справах нотаріуса; накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно), що підлягає державній реєстрації; засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них; засвідчення справжності підпису на документах; засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу; посвідчення факту, що фізична чи юридична особа є виконавцем заповіту; посвідчення факту, що фізична особа є живою; посвідчення факту перебування фізичної особи в певному місці; посвідчення час пред'явлення документів; передача заяви фізичних та юридичних осіб іншим фізичним та юридичним особам; приймання у депозит грошових сум та цінних паперів; вчинення виконавчих написів; вчинення протестів векселів; вчинення морських протестів; прийняття на зберігання документів. На нотаріусів може бути покладено вчинення інших нотаріальних дій згідно із законом.

При цьому, на думку суду, проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно відбувається разом з вчиненням нотаріальних дій, які безпосередньо повязані з правом на майно, а саме, посвідчення правочинів відчуження (купівля - продаж, дарування щодо).

Однак, у досліджуваному судом випадку проведення державної реєстрації права на спірну квартиру нотаріусом здійснено без вчинення відповідної нотаріальної дії.

Посилання відповідача на те, що така нотаріальна дія вчинялась судом до уваги не беруться, оскільки посвідчення заяви не є нотаріальною дією, повязаною з безпосереднім посвідченням договорів віджучення, як того вимагає закон.

Окремо суд зазначає, що стаття 55 Закону України «Про нотаріат», містить перелік нотаріальних дій, які можуть провадитися не тільки за місцезнаходженням майна, а й за місцем реєстрації однієї зі сторін правочину. Зокрема, у частині четвертій цієї статті зазначено, що посвідчення правочинів щодо відчуження, іпотеки житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також правочинів щодо відчуження, застави транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину.

Однак, у цьому випадку вказана норма застосуванню не підлягає, оскільки як встановлено судом та зазначено вище, оскаржуваній реєстрації права не передувало укладення договору відчуження та, відповідно, вчинення з цього приводу нотаріальних дій (щодо посвідчення).

При вирішені цього спору, суд вважає за необхідне зазначити й про таке.

Відповідно до частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898- IV), у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання (ч. 1 ст. 7 Закону №898-IV).

Згідно частини першої статті 24 Закону №898-IV, відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобовязанням.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.ч. 1, 3 ст.і 33 Закону №898- IV).

Частиною першою статті 35 вказаного Закону передбачено, що у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону №898- IV, сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону №898-IV, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Пунктом 46 Порядку №868 встановлено особливості державної реєстрації іпотеки, відповідно до якого для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотеко держателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Як встановлено судом, у розділі 4 іпотечного договору наведені умови звернення стягнення на нерухоме майно.

Так, згідно підпунктів 4.1.1, 4.1.3 пункту 4.1 цього договору іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором; у інших випадках відповідно до діючого законодавства.

При цьому, згідно умов пункту 4.2 аналізуємого розділу іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору за Закону України «Про іпотеку», з інших передбачених законодавством підстав.

Звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку» (п.4.5 договору іпотеки).

Так, у розділу 5 договору іпотеки, серед іншого, зазначено, що позасудове врегулювання здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотек в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що договір іпотеки передбачає наявність заставної, яка може засвідчувати права іпотекодержателя.

Таким чином, відповідно до умов договору іпотеки, право звернення стягнення на предмет іпотеки має бути обумовлено (передбачено) окремим договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Однак ні в матеріалах реєстраційної справи, ні в матеріалах, наданих відповідачем, та, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення не міститься договір про задоволення вимог іпотекодержателя. І, як вказано позивачем, такий нею не укладався та не підписувався.

Щодо посилань позивача на порушення положень статті 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", то суд вказує на наступне.

Статтею 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон № 1304-7), встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Суд акцентує увагу на тому, що в процитованій статті йдеться про заборону відчуження майна саме без згоди власника. Отже наявність чи відсутність такої є визначальним фактором при переході права власності від однієї особи до іншої. Окрім того, іпотечне майно щодо якого встановлено мораторій має відповідати наведеним у законі критеріям.

Як зазначалось вище, така згода, яка, відповідно до умов іпотечного договору та вимог Закону України «Про іпотеку», мала бути оформлена окремим договором про задоволення вимог іпотеко держателя, - не надавалась, оскільки відповідний договір не укладався.

Окрім того, як встановлено судом, нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є й постійним місцем проживання ОСОБА_1 та його загальна площа складає 62,2 кв.м.

А отже суд погоджується з доводами позивача щодо наявності порушення вимог Закону № 1304-7 при прийнятті оскаржуваного рішення.

Додатково суд вважає за необхідне також зазначити й про те, що приймаючи оскаржуване рішення державний реєстратор керувався пунктом 16 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011р., який втратив чинність ще 11.02.2014 р. на підставі Постанови КМ №868 від 17.10.2013 р.

Більш того, в оскаржуваному рішені не вказано за яким саме суб'єктом реєстрація права власності проводиться. Однак, у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію права власності на нерухоме майносаме за ТОВ "Кей-Колект".

При вирішені цього спору суд також керується положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу, частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи, що оскаржуване рішення прийнято не за місцем розташування нерухомого майна; без вчинення нотаріальної дії; на підставі НПА, що втратив чинність; в порушення вимог Закону № 1304-7; без згоди власника; без зазначення у ньому особи за якою проводилась реєстрація, відтак, не відповідає переліченим у статті 2 КАС України критеріям щодо добросовісності, урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення державного реєстратора належить задовольнити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позов підлягає задоволенню, на користь позивача не обхідно стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовільнити повністю.

Визнати неправомірним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23980181, прийняте 28.08.2015 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ ОСОБА_4.

Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ ОСОБА_4 (м. Київ, вул. Червоноармійська, 84/14, АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) судовий збір у розмірі 487,20 (чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна