Справа № 308/357/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
11 лютого 2016 року Справа № 876/1047/16
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді: Кухтея Р.В.
суддів: Яворського І.О., Носа С.П.
з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року за позовом Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області до громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення з України,
У січні 2016 року Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (далі ГУ ДМСУ у Закарпатській області) звернулося в суд із зазначеним адміністративним позовом, який мотивований тим, що громадянка ОСОБА_1 ОСОБА_2 постійного місця проживання на території України немає, до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами для продовження терміну перебування на території України не зверталася, кошти на утримання в неї відсутні, а тому відсутні підстави для подальшого її законного перебування в Україні. Позов предявлений з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України, охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2016 адміністративний позов було задоволено повністю.
Не погодившись із постановою суду першої інстанції, її оскаржила ОСОБА_2 Апеляційна скарга мотивована тим, що вона являється уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1. З України в ОСОБА_1 виїхала у 1981 році. Після чого у 2003 році повернулася в Україну, проте їй було відмовлено у наданні громадянства України. В період з 2007 по 2012 роки її було депортовано, а у 2014 році відмовлено у наданні статусу біженця. В апеляційній скарзі зазначає, що у м. Гірське Попаснянського району Луганської області живе її донька та свекруха, яка надала свою згоду на реєстрацію у належному їй будинку. Проте, зареєструватися вона не може, оскільки місце знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову та зобовязати позивача видати посвідчення особи без громадянства.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 13.01.2016 за порушення правил перебування в Україні громадянку республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, було притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн, що підтверджується постановою серії ПН МЗК № 021189 від 13.01.2016, копія якої міститься в матеріалах справи.
13.01.2016 ГУ ДМСУ у Закарпатській області було прийнято рішення про примусове повернення з України, громадянки ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 та зобов'язано її покинути територію України у термін до 14.01.2016, з яким останню ознайомлено 13.01.2016 та роз'яснено вимоги ст.30 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства».
Задовольняючи адміністративний позов в повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. При цьому, судом було взято до уваги встановлені судовим рішенням обставини у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ДМСУ про скасування рішення відповідача від 10.11.2014 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву з цих питань. Крім цього, суд погодився з доводами позивача в частині порушення відповідачем вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також взяв до уваги інтереси національної безпеки України, охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним зясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.
Під час вирішення питання про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства судам варто враховувати, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідно до якої іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Так, судом першої інстанції не перевірено існування зазначених вище обставин, що фактично свідчить про передчасність рішення про видворення.
Стаття 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право особи на повагу до приватного і сімейного життя, відповідно до положень якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини може призвести до порушення її права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції та не забезпечили розгляду питання пропорційності видворення відповідача переслідуваній меті відповідно до вимог Європейської конвенції про захист прав людини.
Крім того, суд першої інстанції, дослідивши докази, які підтверджують факт двохрічного проживання відповідача на території України та наявності соціальних зв'язків, не надав жодного аналізу наявності у нього сімейного та особистого життя на території України.
Колегія суддів звертає увагу, що суд не в повній мірі з'ясував всі обставини справи, а саме : неможливість її примусового видворення за межі території України, через ряд об'єктивних обставин, що в кінцевому результаті призвело до порушення положень ст.3 та 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Частиною 1 статті 6 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянство набувається, зокрема, за народженням та за територіальним походженням.
Згідно ч.1 ст.8 цього Закону, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу ІНФОРМАЦІЯ_3, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської ОСОБА_3, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної ОСОБА_3 (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
Разом з тим, на території України в м. Гірське, Луганської області проживає її донька ОСОБА_4.
Окрім цього, колегією суддів встановлено, що 06.01.2015 ОСОБА_5 дала згоду на реєстрацію на її житловій площі по вул. Вавілова, 15 у м. Гірське ОСОБА_2
Проте, судом першої інстанції дана обставина була залишена поза увагою.
Частиною 2 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців або осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб'єктності та основних прав і свобод людини.
У відповідності до ч.1 ст.4 цього Закону, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Статтею 17 цього ж Закону визначено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України. У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов'язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони. Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч.1 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців або осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.
Частиною 1 статті 26 цього Закону передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Частина 1 статті 30, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Як видно з матеріалів справи, рішенню про примусове видворення відповідача, передувало рішення про її примусове повернення за межі України.
Проте, судом першої інстанції не перевірено належним чином існування обставин, які зумовлюють примусове повернення іноземця в країну походження в порядку, визначеному статтею 26 Закону України «Про правовий статус іноземців або осіб без громадянства».
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ГУ ДСМУ у Закарпатській області про примусове видворення громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 з території України.
Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Крім того, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції в оскаржуваній постанові на встановлені судом обставини у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ДМСУ про скасування рішення відповідача від 10.11.2014 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву з цих питань, оскільки такі не мають значення для вирішення позовних вимог у даній справі.
У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст.202 цього Кодексу підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги, є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповного зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Колегія суддів, задовольняючи частково апеляційну скаргу, виходила з того, що у відповідності до ч.4 ст.195 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції, а тому вимога апелянта про зобовязання позивача видати посвідчення особи без громадянства не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2016 року по справі № 308/357/16-а скасувати та прийняти нову, якою в задоволені адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області до громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 про примусове видворення з України - відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

ОСОБА_6

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 15.02.2016.