Справа № 815/4255/15
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/4255/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю апелянтів ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані;

перекладача Хамдард Непа Хабібрахман;

представника вiдповiдача ОСОБА_4.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 114 від 23.06.2015 року та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивачі є подружжям, прибули на територію України разом зі своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 з ОСОБА_8, провінція Кабул, оскільки зазнали переслідувань від антиурядового озброєного угрупування «Талібан», які мали на меті рекрутувати членів родини позивачів, через що не маючи змоги отримати захист від держави, рятуючи свої життя, були змушені виїхати з території ОСОБА_9. Також зазначили, що на даний момент не мають змоги повернутись на територію своєї країни, оскільки їх життю та здоровю загрожуватиме небезпека через належність членів родини до певної соціальної групи, а саме особи боєздатного віку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_9, національність таджик, віросповідання мусульманин (суніт), країна постійного проживання: ОСОБА_9, м. Кабул, район ОСОБА_8 (а.с.114). Одружений на громадянці ОСОБА_9 ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані. Склад сімї: ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані дружина, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_1 ОСОБА_5 донька, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1 ОСОБА_6 син, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_1 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, донька (а.с.114-115).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянкою ОСОБА_9, національність таджик, віросповідання мусульманин (суніт), країна постійного проживання: ОСОБА_9, м. Кабул, район ОСОБА_8. Сімейний стан: одружена на громадянині ОСОБА_9 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким має спільних дітей (а.с.160).

З матеріалів справи встановлено, позивачі разом з дітьми 24.05.2015 року нелегально перетнули кордон України (а.с.116, 163).

18.06.2015 року позивачі звернулись до органу міграційної служи із заявами про надання їм захисту в Україні.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України від 23.06.2015 року № 114 позивачам ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженців (а.с.105, 149).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для надання їм статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у них об'єктивних причин для побоювання стати жертвами переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості рішення Головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області № 114 від 23.06.2015 року та зазначає наступне.

В анкеті ОСОБА_1 ОСОБА_2 (особова справа № НОМЕР_1) позивач зазначив, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 з ОСОБА_9 виїхав через погрози талібів, оскільки останні хотіли щоб він воював. 30.04.2015 року до позивача до дому приїхали 2 чоловіка - таліби, які побили його та вимагали, щоб позивач прибув до їх штабу в район ОСОБА_10. При анкетуванні позивач зазначив, що таліби були незадоволені тим, що позивач не відвідував мечеть. Після вказаних подій позивач зібрав речі та поїхав до тітки в Кабул, де перебував там до від'їзду з ОСОБА_9 (а.с.117).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані при анкетуванні (особова справа № НОМЕР_2) причинами виїзду з країни громадянського походження зазначила, що в кінці квітня 2015 року до них приїхали таліби побили чоловіка, у зв'язку з чим родина перебралась до Кабулу та пізніше залишила ОСОБА_9 (а.с.163).

ГІри цьому, під час співбесіди з працівниками міграційної служби 23.06.2015 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 на запитання співробітників органу міграційної служби: «Що саме від Вас таліби хотіли?» відповів: «Таліби сказали, щоб я зі своїм сином прийшов до них в штаб, для чого саме я не знаю» (а.с.108). На запитання «Чому ви відмовились відвідати базу талібів?» позивач відповів: «Вони напевно запрошували до себе для того, щоб я до них приєднався та пішов вбивати разом з ними, але я цього не хотів» (а.с. 108).

На запитання співробітників органу міграційної служби: «Під час перебування у Кабулі до Вас приходили таліби?» позивач зазначив: «Ні, я весь час знаходився дома» та на запитання: «Крім випадку, коли до Вас прийшли до дому таліби, були ще якісь випадки переслідування на території ОСОБА_9?» ОСОБА_1 ОСОБА_2 відповів: «Ні» (а.с.109).

ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані при анкетуванні зазначила, що вона особисто не чула спілкування талібів з її чоловіком, а про вказані події їй стало відомо зі слів чоловіка.

Разом з тим, проаналізувавши особисті справи позивачів, суд не встановив переконливих підстав, з яких позивачі не можуть повернутись в країну громадянської належності. Так, посилання позивачів в адміністративному позові на те, що ціллю візиту талібів є рекрутування членів родини ОСОБА_1 ОСОБА_2 не підтверджуються матеріалами особової справи, адже при співбесіді спеціаліста відділу відповідача з ОСОБА_1 ОСОБА_2, останній вказав, що йому не відома ціль візиту талібів. Позивач лише допустив припущення щодо можливого примушення його вести озброєні дії.

Окрім того, позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2, вказуючи в адміністративному позові, що він переслідується угрупуванням талібів, при співбесіди зазначив, що до його дому таліби приходили один раз, запитували, чому він не відвідує мечеть, попросили позивача з'явитись до штабу, що, на думку суду, не свідчить про переслідування ОСОБА_1 ОСОБА_2 та його родини. Також, позивачем було зазначено, що під час знаходження родини в Кабулі жодних відомостей щодо їх переслідування чи розшуку до них не поступало.

Колегія суддів також зауважує, що при співбесіді спеціаліста відділу відповідача з ОСОБА_1 ОСОБА_2, останній будь-яких відомостей відносно його побиття не надавав.

Відтак, обставини, якими обґрунтовується апеляційна скарга, не знайшли свого документального відображення.

Згідно з Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду №1 від 25.06.2009 р. вказано наступне: Судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року і Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа - вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із позивачем.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і ви яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на і території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Крім того, ОСОБА_11 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як вбачається з матеріалів справи, апелянтами не було надано до Головного управління ДМС в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни їх громадянської належності захищати їх права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи, апелянтами також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто їх.

При цьому, колегія суддів не знаходить обґрунтованими твердження апелянтів про причини, які змусили їх покинути країну походження, оскільки матеріали справи свідчать про заздалегідь заплановану поїздку, а не про вимушений виїзд внаслідок певних подій.

Таким чином, покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень апелянтів, свідчать про неправдивий характер свідчень, які були використані для отримання захисту в Україні.

У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 п.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову у визнанні біженцями або особами, яка потребують додаткового захисту.

Враховуючи зазначене, судова колегія доходить висновку, що обставини, на які посилаються апелянти, не вказують на наявність у них об'єктивних причин для побоювання стати жертвами переслідування у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не вбачається підстав щодо загрози їх життю, безпеки чи свободі в країні походження.

З огляду на викладене апеляційний суд не приймає до уваги доводи апелянта, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, зазначених у рішенні суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апелянта.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_1 ОСОБА_3 Джелані, що діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 ОСОБА_5, ОСОБА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_1 ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 08.02.2016 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик