Справа № 717/1748/14-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2016 р. м. Київ К/800/7388/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області про визнання неправомірною бездіяльності суб'єкта владних повноважень,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області про зобов'язання встановити їй статус особи, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (п.2 ст.10 цього Закону) та видати відповідне посвідчення.

Посилалася на те, що вона є дружиною померлого 15 червня 2013 року учасника бойових дій ОСОБА_5, якому за життя була встановлена третя група інвалідності від загального захворювання, вдруге не одружувалася, проте відповідач безпідставно відмовляє їй у встановленні статусу особи, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Постановою Кельменецького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2014 року позов задоволено. Зобов'язано відповідача винести наказ про встановлення позивачці статусу вдови учасника бойових дій та видати їй відповідне посвідчення.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

7 вересня 1998 року ОСОБА_5 встановлено статус учасника бойових дій, як особі, яка з 24 січня 1985 року по 15 грудня 1986 року брала участь в бойових діях при виконанні інтернаціонального обов'язку на території Демократичної Республіки Афганістан. 20 грудня 2012 року ОСОБА_5 встановлено ІІІ групу інвалідності від загального захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Позивачка вдруге не одружувалася.

Після смерті чоловіка позивачка неодноразово зверталася до відповідача із заявами про надання їй статусу вдови учасника бойових дій. Однак, управління праці та соціального захисту населення Кельменецької районної державної адміністрації Чернівецької області, посилаючись на те, що причина смерті ОСОБА_5 не пов'язана з виконанням обов'язків військової служби, відмовило їй у встановленні вказаного статусу та у видачі посвідчення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на встановлення їй статусу дружини учасника бойових дій та видачу посвідчення відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачка не відноситься до осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки причинно-наслідкового зв'язку захворювання, каліцтва чи смерті її чоловіка з виконанням військового обов'язку не встановлено, чи дія п.2 ст.10 цього Закону, оскільки чоловік позивачки не брав участі у Великій Вітчизняній війні.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та законі.

Згідно ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на:

1) сім'ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), а також внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів;

сім'ї військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу, які призивалися на збори військовозобов'язаних Міністерства оборони, органів внутрішніх справ і державної безпеки колишнього Союзу РСР і загинули (померли) під час виконання завдань по охороні громадського порядку при надзвичайних ситуаціях, пов'язаних з антигромадськими проявами;

сім'ї загиблих під час Великої Вітчизняної війни осіб із числа особового складу груп самозахисту об'єктових та аварійних команд місцевої протиповітряної оборони, а також сім'ї загиблих внаслідок бойових дій працівників госпіталів, лікарень та інших медичних закладів.

2) дружин (чоловіків) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге.

На дружин (чоловіків) померлих інвалідів війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя інвалідами, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті інваліда;

3) дружин (чоловіків), які не одружилися вдруге, батьків, неповнолітніх дітей померлих учасників бойових дій, партизанів, підпільників, військовослужбовців та учасників війни, які проходили службу у військових підрозділах, частинах, штабах і установах, що входили до складу діючої армії в період Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1938, 1939, 1945 років з імперіалістичною Японією, нагороджених за бойові дії державними нагородами та орденами і медалями колишнього Союзу РСР (крім ювілейних);

4) дітей померлих учасників бойових дій, які навчаються за денною формою навчання у вищих навчальних закладах I-IV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах, до закінчення цих навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції суперечать положенням п.2 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Разом з тим не можна повністю погодитися і з висновками суду першої інстанції.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки суду першої інстанції зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі.

Так, ч. 1 ст. 161 КАС України передбачено, що під час прийняття постанови суд вирішує: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи належить задовольнити позовні вимоги або відмовити в їх задоволенні; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання постанови; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Однак, суд першої інстанції не з'ясував, яке саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача оскаржує позивачка у судовому порядку; в порушення ч.2 ст.11 КАС України суд першої інстанції належним чином не уточнив позовних вимог ОСОБА_4 та спосіб захисту порушених прав позивачки.

Зазначивши про те, що позивач неодноразово відмовляв позивачці у наданні їй статусу вдови учасника бойових дій, суд не з'ясував чи приймалося відповідачем таке рішення і якщо так, то коли, та чи є така відмова, оскільки в матеріалах справи міститься лише рішення відповідача про відмову ОСОБА_4 у наданні статусу вдови померлого інваліда війни відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с. 22), а не вдови учасника бойових дій.

У резолютивній частині постанови суд першої інстанції в порушення вимог ч.2 ст.162 КАС України не постановив про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень.

Крім того, за змістом частин 2 та 3 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Не з'ясувавши, яке конкретно рішення, дії чи бездіяльність відповідача оскаржується, суд належним чином не з'ясував чи дотримано позивачкою встановлений ст. 99 КАС України строк звернення до суду з таким позовом, не встановив початок перебігу строку звернення до суду, тобто, коли позивачка дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Між тим, від з'ясування вказаних обставин залежить підхід у застосуванні наслідків пропуску строку звернення до суду та правильність вирішення спору.

Зобов'язуючи відповідача винести наказ про встановлення позивачці статусу вдови учасника бойових дій та видати їй відповідне посвідчення, суд першої інстанції не з'ясував чи передбачено вищезазначеним Законом встановлення саме зазначеного судом статусу та чи передбачено видачу саме посвідчення вдови учасника бойових дій, та чи підлягає право позивачки захисту саме способом винесення відповідачем зазначеного судом наказу.

Не з'ясування вказаних обставин призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували обставини справи, тобто порушили вищенаведені норми процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2015 року та постанову Кельменецького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк