Справа № 821/3696/15-а
Суддя: Циганій С.І.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/3696/15-а

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Циганій С.І.,

при секретарі: Пономаренко М.М.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

встановив:

ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - відповідач, УМВС в Херсонській області), в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №391о/с від 06.11.2015р. в частині звільнення ОСОБА_3 з посади спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Голопристанського районного відділу УМВС України в Херсонській області; поновити на роботі на посаді спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку УМВС України; зобовязати відповідача працевлаштувати ОСОБА_3 на рівнозначну посаду .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом УМВС України у Херсонської області №391о/с від 06.11.2015р. позивача звільнено з Голопристанського районного відділу УМВС України в Херсонській області у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників. З даним звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, не попереджено про звільнення за два місяці та не запропоновано рівнозначну посаду, як того вимагають статті 40, 49-2 КЗпП України. Окрім того, норми Закону України «Про Національну поліцію» в частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивача, суперечать національному законодавству, а тому не можуть бути застосовані. Згідно п.п.8, 9, 10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" звільнення з роботи працівників міліції через скорочення штатів можливе лише при відмові від проходження служби в поліції. Однак вона не відмовлявся від проходження служби у поліції. При звільненні з роботи через скорочення штатів відповідачем не було надано можливості подальшого проходження служби в поліції (взагалі не пропонувалось зайняти вакантну посаду), а також не враховано те, що позивач мав переважне право на залишення на роботі в органах внутрішніх справ. Також позивач зазначає що, на час звільнення вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, а Закон України "Про Національну поліцію" в частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивачки, суперечить національному законодавству, а тому не може бути застосований.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог вказавши на те, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України "Про Національну поліцію". Зазначив, що 02.07.2015р. Верховною Радою України прийнято Закон України "Про Національну поліцію", який набрав чинності 07.11.2015р. В Прикінцевих та перехідних положеннях даного Закону зазначено, що з дня опублікування цього Закону працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Так як від ОСОБА_3 не надходило заяви про її звільнення у зв'язку з переведенням на роботу в інше міністерство, центральні органи виконавчої влади, установи організації, відповідачем правомірно винесено наказ від 06.11.2015р. №391о/с про звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку зі змінами в організації виробництва і праці. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 14.10.2009р. працювала в органах Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки.

З 26.04.2014р., в зв'язку з народженням дитини, ОСОБА_3 перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом УМВС України в Херсонській області від 06.11.2015р. за №391о/с, згідно з пунктом 8 Розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, позивача було звільнено у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, скорочення чисельності або штату працівників, з посади спеціаліста сектору фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Голопристанського районного відділу УМВС.

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до ст.1 Закону №580-VІІІ Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом №580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно до п.10 Розділу XI Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону (п.11 Розділу XI).

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції лише за їх власним бажанням у спосіб, передбачений пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015р. №580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015р. в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015р.

З довідки голови ліквідаційної комісії УМВС в Херсонській області від 29.01.2016р. №1/25-10 вбачається, що станом на 06.11.2015р. від ОСОБА_3 заява про переведення, на інше підприємство, установу, організацію до УМВС України в Херсонській області не надходила. Листи-запити від будь-яких підприємств, установ, організацій з питань переведення ОСОБА_3 до інших підприємств, установ, організацій не надходили. У журналах вхідної кореспонденції не реєструвалися, у звязку з чим, керівництвом УМВС України в Херсонській області не розглядалося

Судом встановлено, що ОСОБА_3 заяву про її бажання проходити службу в Національній поліції та заяву про її звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в іншу установу особисто чи засобами поштового зв'язку керівництву відповідача не подавала.

Суд зазначає, що з пояснень представника позивача також вбачається, що така заява нею особисто не подавалася безпосередньому керівнику чи керівнику установи. Суд допускає, що позивач можливо і писав заяву про його бажання продовжувати службу та працювати в Національній поліції, проте така заява у встановленому порядку не була доведена нею до відома керівництва.

Суд не бере до уваги доводи позивача про те, що нею подавалася заява про бажання працювати у Національній поліції України, оскільки, по-перше, вони спростовуються довідкою голови ліквідаційної комісії УМВС в Херсонській області від 29.01.2016р. №1/25-10, по-друге, згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього кодексу. Між тим, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів щодо подачі відповідної заяви.

Крім того, законодавець визначив трьохмісячний строк для подання відповідних заяв, і позивач не був позбавлений права завчасно скористатися наданим йому правом та подати заяву про прийняття на службу до поліції.

Тобто, ОСОБА_3 не скористалася наданим їй Законом №580-VІІІ правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліцію, що в силу даного Закону вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції.

Суд критично відноситься до тверджень ОСОБА_3 про наявність у неї переваженого права на залишення на роботі в органах внутрішніх справ, оскільки судом не встановлено, що позивач виявив бажання на проходження служби в поліції шляхом подачі відповідної заяви.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" від 16.09.2015р. №730 ліквідовано як юридичні особи територіальні органи Міністерства внутрішніх справ. Згідно виписки з ЄДРПОУ УМВС в Херсонській області перебуває в стані припинення.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях. Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників, відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто, пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Стосовно позивача судом не встановлено обмежень, які б перешкоджали відповідачу (при дотриманні встановленої законодавством процедури) приймати рішення про його звільнення через скорочення штатів.

При цьому, у зв'язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ у відповідача відсутня можливість використання ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ.

Посилання представника позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України в частині обов'язку попередження особи про звільнення, пропозиції іншої посади та заборони звільнення жінок, що мають дітей до трьох років, судом до уваги не беруться з наступних підстав.

Правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця, регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку Законом №580-VІІІ. Відтак, саме цими нормами керувався відповідач приймаючи рішення про звільнення. Дана позиція, щодо застосування норм спеціального законодавства, викладена й у постанові Верховного суду України від 13.10.2009р.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ч.3 ст.184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Однак, як вже зазначалось вище, пунктом 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VІІІ, вказано, що перебування працівників у відпустці не є перешкодою для звільнення.

Вказана норма не визнана не конституційною, відтак застосовується судом при вирішені спору.

Окремо слід зазначити, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року №17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Щодо порядку застосування актів у разі суперечності правових норм, то слід зазначити, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Крім того, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Окрім того, усі закони мають вищу юридичну силу, яка полягає, зокрема, у тому, що у разі колізій між нормами закону і підзаконного нормативно-правового акту діють норми закону.

Отже при вирішені цього спору суд застосував норми спеціального законодавства та вважає, що у відповідності до них позивач завчасно повідомлена про майбутнє звільнення, бажання проходити службу у поліції не виявила, а перебування у відпустці не є перешкодою для звільнення в силу Закону №580-VIІI .

Відповідно до ст.ст.11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність своїх рішень та дій.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС в Херсонській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.8, 9, 12, 19, 71, 158-163, 167 КАС України, суд -

постановив:

Позов ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 11 лютого 2016 р.

Суддя Циганій С.І.

кат. 12.3