Справа № 2-а-1417/11
Суддя: Ковальчук Л. М.
Дата ухвалення: 2011-06-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1417/11
ПОСТАНОВА

іменем України

23.06.2011 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі: головуючої судді Ковальчук Л.М., при секретарі Гуменній Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_4 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2007 року ОСОБА_2 звернувся із адміністративним позовом до ОСОБА_3 міської ради, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_4 про скасування розпорядження ОСОБА_3 міської ради та визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, посилаючись на те, що 2 грудня 1996 року він звернувся із заявою про приватизацію державної квартири АДРЕСА_1 до відділу приватизації ОСОБА_3 міської ради м. Фастів. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду 12 грудня 1996 року ОСОБА_3 міська рада винесла розпорядження № 1665, яким передала квартиру АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Приватизація здійснена з порушенням процедури, порушенням його прав як наймача. На момент приватизації він не знав про наслідки, що потягне за собою приватизація внаслідок помилки, оскільки не знав правових наслідків приватизації і на даний час позбавлений можливості проживати в своїй квартирі. При оформленні у власність квартири до заяви про приватизацію без його згоди були записані треті особи, які мають своє житло і в квартирі № 30 не проживали. Скориставшись його відсутністю, ОСОБА_1 зламала вхідні двері, здавала квартиру у майновий найм, отримала прибуток у розмірі 24336 грн., користувалась комунальними послугами, внаслідок чого утворився борг у розмірі 4554 грн. 50 коп. Вказану заборгованість він ліквідував, сплачує поточні платежі за комунальні послуги, якими не користується з 26 листопада 2004 року, чинила опір його вселенню. Внаслідок вселення в квартиру без його дозволу інших осіб протягом семи років квартира виявилась в занедбаному стані. Пошкоджено було полотно та коробка вхідних дверей, водопостачання, електромережа, санітарно-технічне обладнання, пошкоджена газова плита, побите скло на кухні та в кімнаті, обідрані стіни. Тому у звязку з неінформованістю про правові наслідки приватизації він просить її скасувати, адже в момент приватизації він не знав її правових наслідків, на даний час якби вони були йому відомі, він не здійснював би приватизацію житла.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив скасувати розпорядження № 1665 від 12 грудня 1996 року органу приватизації ОСОБА_3 міської ради народних депутатів, визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3.

У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 міської ради адміністративний позов не визнав та заперечував проти його задоволення.

У судовому засіданні третя особа ОСОБА_4 позов не підтримав та просив відмовити у його задоволенні.

У судове засідання третя особа ОСОБА_1 не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, суду надана заява ОСОБА_1, у якій вона заперечувала проти позову та просила розглянути справу у її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду від 19 червня 1992 року приватизація державного житлового фонду-це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд-це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду до обєктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як пояснив позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи він 2 грудня 1996 року звернувся із заявою № 2911 до керівника органу приватизації про передачу в спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_4.

З поданої заяви вбачається, що до заяви позивач ОСОБА_2 додав довідку про склад сімї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_5, в якій зазначено, що в даній квартирі мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його сини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 пояснив суду, що він згоду на приватизацію вказаної квартири ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, не давав.

Однак у вказаній заяві від 2 грудня 1996 року є підпис члена сімї наймача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сам ОСОБА_4 суду пояснив, що він разом із батьком ОСОБА_2 зверталися до органу приватизації про оформлення в передачу в спільну сумісну власність квартири АДРЕСА_6 і дану заяву від 2 грудня 1996 року він підписував разом із батьком ОСОБА_2 В даній заяві відсутній підпис іншого члена сімї наймача, який був зареєстрований та проживав у даній квартирі, а саме ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки на час проведення приватизації він був неповнолітнім.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Розпорядженням органу приватизації № 1665 від 12 грудня 1996 року вирішено прохання наймача ОСОБА_2 про передачу квартири, в якій він мешкає і знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, задовольнити і передати вказану квартиру в спільну сумісну власність, оформити свідоцтво про право власності на житло і укласти договір з ОСОБА_2 на участь його у витратах на обслуговування та ремонт будинку.

20 грудня 1996 року на підставі розпорядження від 2 грудня 1996 року № 1665 видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам його сімї ОСОБА_4, ОСОБА_5.

Як пояснив в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 він отримав свідоцтво про право власності на житло від 20 грудня 1996 року та був обізнаний з змістом даного документу.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що приватизація вказаної квартири проводилась з порушенням вимог Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, оскільки він згоди на приватизацію даного жилого приміщення іншими особами ОСОБА_4, ОСОБА_5 не давав, необгрунтовані, оскільки спростовуються письмовими доказами у справі та поясненнями осіб, які беруть участь у розгляді справи.

Також позивач ОСОБА_2 зазначав, що був обізнаний зі змістом свідоцтва про право власності на житло, де зазначені ОСОБА_4, ОСОБА_5, яким належить разом з ним на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_4, однак він був юридично необізнаний про те, що вказувалось у даному свідоцтві, дане свідоцтво не оскаржував, оскільки постійно був у відрядженнях та був тимчасово відсутній, звернувся до суду за захистом своїх прав лише в 2004 році. Негативні правові наслідки цього свідоцтва і розпорядження, як вважає позивач, в тому, що ОСОБА_4 здійснював напади на нього із застосуванням зброї, ламав замки. Дані доводи позивача, на які він посилається як на підставу скасування розпорядження та визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, суд вважає необгрунтованими.

Посилання позивача ОСОБА_2 на ту обставину, що розпорядження № 1665 від 12 грудня 1996 року „Про дозвіл на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_8 юридично не існує, що підтверджується архівною довідкою від 28 березня 2011 року № 234, безпідставні, оскільки не грунтуються на наявних в справі доказах.

Так, згідно архівної довідки від 28 березня 2011 року № 234 архівний відділ виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради повідомив, що розпорядження № 1665 від 12 грудня 1996 року „Про дозвіл на приватизацію квартири за адресою: м. Фастів, вул. Соборна. 56, кв. 30 виконком ОСОБА_3 міської ради не приймав.

Однак, як вбачається з наявного в матеріалах справи розпорядження № 1669 від 12 грудня 1996 року, воно приймалось не виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради, а органом приватизації.

Згідно наявної в матеріалах справи копії Спадкової справи № П-7/224 ОСОБА_3 міської державної нотаріальної контори до майна померлого 13 грудня 1997 року ОСОБА_5 вбачається, що згідно свідоцтва про смерть 15 грудня 1997 року помер ОСОБА_5, причина смерті шок. руйнування печінки, правої нирки, вогнепальне поранення живота.

30 липня 1999 року ОСОБА_1, яка доводилась матірю померлому ОСОБА_5, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири, що знаходиться у АДРЕСА_9, яка належала померлому на підставі дублікату від 21 липня 1999 року свідоцтва про право власності, виданого ОСОБА_3 міською радою 20 грудня 1996 року, зареєстрованого ОСОБА_3 бюро технічної інвентаризації в книгу № 89, реєстр. номер 8092.

За Договором дарування частини квартири від 18 липня 2008 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_4 1/3 частину двокімнатноі квартири за № 30, яка знаходиться за адресою: місто Фастів, Київської області, вулиця Соборна (Леніна), будинок № 56, загальною площею 45,1 кв.м., житловою площею 31,3 кв.м.

Згідно довідки КП „ОСОБА_3 міжміське бюро технічної інвентаризації № 922 від 14 червня 2011 року згідно архівних даних КП КОР „ОСОБА_3 МБТІ станом на 14 червня 2011 року 1/3 частина квартири АДРЕСА_10 зареєстровано на ім»я ОСОБА_2, 2/3 частини-за ОСОБА_4.

Рішенням ОСОБА_3 міської ради Київської області № 12-ХVІІІ-ІІІ від 9 листопада 2000 року „Про повернення історичних назв вул. Леніна та пл. Леніна м. Фастів вирішено повернути вул. Леніна її історичну назву-вулиця Соборна.

Також з наявного в матеріалах справи копії Вироку Фастівського міського суду Київської області від 19 червня 1999 року вбачається, що позивача ОСОБА_2 було визнано винним за ст. 94 КК України та за ст. 222 КК України і призначено йому покарання за ст. 222 ч. 1 КК України-2 роки позбавлення волі, за ст. 94 КК України-8 років позбавлення волі з відбуттям покарання в колонії посиленого режиму, на підставі ст. 42 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років з відбуттям покарання в колонії посиленого режиму.

Посилання позивача ОСОБА_2, що ОСОБА_5 не був членом його сімї та не проживав разом із ним за адресою: АДРЕСА_8, а тому не мав права приватизувати вказане житло, є безпідставними, оскільки спростовуються самими ж показаннями позивача ОСОБА_2, які містяться у Вироку Фастівського міського суду Київської області від 19 червня 1999 року, та наявними доказами у справі.

Оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду доказів та не доведено в судовому засіданні, що оскаржуване розпорядження органу приватизації від 12 грудня 1996 року № 1665 є незаконним та підлягає скасуванню, а свідоцтво про право власності на житло від 20 грудня 1996 року підлягає визнанню недійсним з підстав невідповідності їх вимогам Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись Законом України „Про приватизацію державного житлового фонду від 12 грудня 1996 року, ст. ст. 2, 3, 17, 159, 160, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради Київської області, треті особи: ОСОБА_1, ОСОБА_4 про скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Києво-Святошинський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ковальчук Л.М.