Справа № 802/20/16-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 лютого 2016 р. Справа № 802/20/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

суддів: Альчука Максима Петровича,

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача 1: ОСОБА_3

представника відповідача 2: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Міністерства внутрішніх справ України у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України у Вінницькій області № 164 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області;

- зобов`язати МВС України працевлаштувати ОСОБА_2 в органах Національної поліції у Вінницькій області на посаду рівнозначну до посади, яку вона займала до звільнення;

- допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_2 в органах Національної поліції у Вінницькій області на посаді рівнозначній до посади, яку вона займала до звільнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом начальника УМВС України у Вінницькій області № 164 о/с від 06.11.2015 року її звільнено у запас Збройних сил на підставі п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України Про національну поліцію та п. 64 г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів.

З даним звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, не попереджено про звільнення за два місяці та не запропоновано рівнозначну посаду, як того вимагають статті 40, 49-2 КЗпП України. Окрім того, норми Закону України Про Національну поліцію в частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивача, суперечать національному законодавству, а тому не можуть бути застосовані. Також позивач вказує, що новостворене Головне управління Національної поліції у Вінницькій області є правонаступником УМВС України у Вінницькій області, а отже до нього переходять всі права та обовязки останнього.

Усною ухвалою суду від 22.01.2016р., із занесення до журналу судового засідання, замінено первинного відповідача - Міністерство внутрішніх справ України, на належного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі згідно з наведеними у позовній заяві та наданих в поясненнях обґрунтуваннями.

Представники відповідачів не погодилась із заявленими позовними вимогами з підстав, викладених у свої письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи, в яких зазначено, що при прийнятті оскаржуваного наказу начальник УМВС України у Вінницькій області діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню. Посилались на те, що позивач не перебувала у трудових відносинах з ГУ Національної поліції у Вінницькій області, а проходила службу в УМВС України у Вінницькій області та була звільнена з посади у вказаному органі.

Також зазначили, що у визначений Законом України "Про Національну поліцію" порядок позивач повідомлена про наступне вивільнення та у трьохмісячний термін не подала будь-яких заяв, клопотань, рапортів про бажання працювати у поліції, як то передбачено пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону. При цьому, посадовими особами Томашпільського РВ УМВС України у Вінницькій області було запропоновано позивачу написати рапорт про перевід, однак вона не скористалась таким правом

Відтак, оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до чинного законодавства.

Крім того, зазначили, що поновити позивача на вказаних у позові посадах є неможливим, оскільки посада помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області скорочена, а щодо "інших" зазначених у позові, то вимоги взагалі є неконкретизованими.

В судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_5, старшого інспектора з кадрового забезпечення Томашпільського відділення поліції. Зі слів свідка, 04.11.2015 року була проведена відеоселекторна нарада з керівництвом кадрового забезпечення з приводу звільнення та подальшого працевлаштування жінок, які перебувають у відпустках по догляду за дітьми. Після наради, свідок почав обдзвонювати жінок, які перебували у відпустці по догляду за дітьми та об 11 годині повідомив по телефону матір ОСОБА_2 про необхідність написання останньою двох рапортів, а саме, про звільнення за власним бажанням та перехід до Національної поліції. В той же день, о 16 годині до нього зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила, що не прийде на роботу для написання відповідних рапортів.

Заслухавши пояснення позивача, заперечення представників відповідачів, показання свідка, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_2 перебувала на службі в органах внутрішніх справ України з вересня 1996 року.

З 28 березня 2011 року ОСОБА_2 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, яку, згідно рішення Лікарсько-консультативної комісії та наказу УМВС України у Вінницькій області № 48 о/с від 31.03.2015 року, продовжено до 28.03.2016 року.

06 листопада 2015 року, начальником УМВС у Вінницькій області прийнято наказ № 164 о/с яким, згідно з п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 г (через скорочення штатів) майора міліції ОСОБА_2, помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 06 листопада 2015 року.

Не погоджуючись з таким наказом начальника УМВС у Вінницькій області, вважаючи його протиправним, ОСОБА_2 звернулась з вказаним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України Про Національну поліцію, він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону.

При цьому, враховуючи те, що Закон України "Про Національну поліцію" опубліковано 06.08.2015р. в газеті "Голос України", то про майбутнє звільнення позивач повинна була дізнатись 07.08.2015р., тобто за два місяці до такого, як того вимагають норми Кодексу законів про працю України.

В той же час, як слідує з преамбули Закону України Про Національну поліцію, вказаний закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Тобто, в даному випадку, Закон України Про Національну поліцію прийнято на врегулювання відносин пов`язаних з проходженням служби саме в національній поліції.

Разом з тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_2 з посади помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу (на правах сектору) Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області, начальник УМВС України керувався положеннями саме Закону України Про Національну поліцію, зокрема п. 10 та п. 11 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення.

Так, п. 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про Національну поліцію визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, відповідно до пункту 11 розділу ХІ Закону України Про Національну поліцію, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ Про міліцію, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114, було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у звязку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що повязані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Пунктом 10 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно п. 40 Положення, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції, а при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачем служби були унормовані спеціальним актом законодавства - Положенням, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Суд зазначає, що п. 64 г вищезазначеного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з цим, у пункті 17 Положення №114, зазначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, спеціальним правовим актом, а саме Положенням, не визначено порядок звільнення у звязку зі скороченням штату вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), суд вважає, що підлягає застосуванню положення ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Тобто, на думку суду, правовідносини, що виникають при звільненні жінок, які мають дітей віком до шести років, регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку, Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч. 6 ст. 179 Кодексу законів про працю України, у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Як слідує з пояснень позивача та представників відповідачів та підтверджується матеріалами справи, згідно рішення Лікарсько-консультативної комісії та наказу УМВС України у Вінницькій області № 48 о/с від 31.03.2015 року, ОСОБА_2 продовжено відпустку по догляду за дитиною до 28.03.2016 року.

В той же час, статтею 184 Кодексу законів про працю України, встановлена заборона на звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років, у випадках передбачених ч. 6 ст. 179 цього Кодексу.

Так, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто, положення даної статті допускають звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, а у випадках передбачених ч. 6 ст. 179 цього Кодексу, до шести років лише у разі повної ліквідації підприємства, при цьому з обов`язковим працевлаштуванням.

Суд зазначає, що згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 звільнення на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

З контексту викладеного, в межах розгляду даної адміністративної справи, суду необхідно встановити, чи пропонувало УМВС України у Вінницькій області до прийняття оскаржуваного наказу іншу роботу ОСОБА_2, забезпечуючи таким чином виконання обов`язку щодо її працевлаштування.

В той же час, на підтвердження виконання такого обов`язку, представником УМВС України у Вінницькій області до суду надано копію листа-звернення ОСОБА_2 (а.с. 67), адресованого Президенту України ОСОБА_6, в тексті якого позивач самостійно зазначила, що заступник начальника Томашпільського РВ з кадрового забезпечення повідомляв її про ліквідацію та необхідність написання рапорту про перевід, однак вона не мала можливості прибути до місця роботи.

Крім того, вказаний факт підтверджується поясненнями допитаного під час судового розгляду справи свідка ОСОБА_5, старшого інспектора з кадрового забезпечення Томашпільського відділення поліції.

Разом з тим, під час судового розгляду справи позивач не надала суду жодних доказів та обґрунтованих пояснень в підтвердження неможливості прибуття з поважних причин до місця роботи з метою написання рапорту про переведення до поліції.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та вжиття роботодавцем заходів щодо майбутнього працевлаштування позивача, суд дійшов висновку, що УМВС у Вінницькій області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015р., в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ з посади помічника начальника районного відділу оперативного чергового чергової частини штабу Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області, задоволенню не підлягають.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання УМВС України у Вінницькій області працевлаштувати ОСОБА_2 в органах Національної поліції у Вінницькій області на посаду рівнозначну до посади, яку вона займала до звільнення, то вона, думку суду, задоволенню не підлягає, оскільки зазначена вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015р. про звільнення ОСОБА_2.

Відповідно до пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

Оскільки судом не встановлено, що звільнення позивача є незаконним, а тому підстави для працевлаштування ОСОБА_2 відсутні.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

В судовому засіданні встановлено, що всі дії відповідачів, повязані з предметом даного позову, відповідають критеріям щодо правомірності в контексті статті 2 КАС України.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що відповідачі в даному випадку діяли на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами і підзаконними нормативно-правовими актами України, тобто правомірно, а тому заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати не підлягають компенсації відповідачам.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_7

Судді ОСОБА_8

ОСОБА_1