Справа № 589/829/15-а
Суддя: Лєвша С. Л.
Дата ухвалення: 2015-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 589/829/15-а
Провадження № 2-а/589/51/15
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15.05.2015 р. суддя Шостикинського міськрайонного суду Сумської області Лєвша С.Л. розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Шостка Сумської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради

- про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
18 лютого 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради, у якому просить зобов`язати відповідача надати йому статус «член сім`ї загиблого».

В обґрунтування позову зазначено, що батько позивача, ОСОБА_2 , брав участь у бойових діях під час Великої Вітчизняної війни, з фронту не повернувся і був зарахований зниклим безвісти у лютому 1944 року.

Позивач зазначає, що він є інвалідом з дитинства, тобто інвалідність була набута ним до досягнення повноліття. З цих причин, позивач звертався до відповідача для встановлення йому статусу «член сім`ї загиблого». Але, 13.02.2015 Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради відмовило позивачу у наданні статусу «член сім`ї загиблого», оскільки дійшло висновку, що інвалідність позивачу була встановлена після досягнення повноліття, а тому він не має права на цей статус.

В період з 1956 по 1959 роки позивач перебував в Запорізькому обласному протитуберкульозному клінічному диспансері на лікуванні. На той час, в підтвердження статусу інваліда з дитинства, достатньо було лише довідки з лікарняного закладу. На сьогоднішній день чинне законодавство зобов`язує отримати посвідчення дитини-інваліда, але позивач вважає, що до нього така вимога ставитися не може, оскільки статус ним був набутий в 1950-х роках.

Крім того, позивач в позові зазначає, що багато років тому йому була встановлена третя група інвалідності, яку він повинен був підтверджувати щороку, в 2000 році медико-соціальною експертною комісією позивачу була встановлена друга група інвалідності від загального захворювання. Протягом тривалого часу позивач прагнув того, щоб йому було встановлено причинний зв`язок інвалідності, що пов`язана із хворобою дитинства. І, в січні 2015 року, позивачу була встановлена друга група інвалідності з причини «інвалідність з дитинства».

13 березня 2015 року відповідачем подано до суду заперечення проти позову, де вказано, що відповідно до п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року за №3551-ХІІ (далі Закон №3551-ХІІ) до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті належать діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття. Але, для встановлення статусу «член сім`ї загиблого» позивачу необхідно підтвердити факт встановлення інвалідності до досягнення останнім 18-річного віку.

З метою вирішення питання відповідачем було зроблено запити до Фтизіатричної медико-соціальної експертної комісії, Запорізького обласного протитуберкульозного диспансеру, Пологіївської центральної районної лікарні, але встановлення інвалідності до 18 років позивачу не було підтверджено.

Крім того, 22.01.2015 позивач звернувся до відповідача з того ж самого питання та надав довідку МСЕК від 20.01.2015, в якій була вказана причина інвалідності інвалідність з дитинства.

Для вирішення питання надання позивачу статусу «член сім`ї загиблого» 22 січня 2015 року відповідачем до Департаменту соціального захисту населення Сумської облдержадміністрації направлено листа з проханням надання роз`яснень.

11 лютого 2015 року відповідачем отримано відповідь Департаменту соціального захисту населення Сумської облдержадміністрації, у якій право на отримання позивачем статусу «член сім`ї загиблого» не підтверджено.

Відповідач вважає, що його дії відповідають чинному законодавству України, а вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними і не підлягають задоволенню.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, але надав заяву у якій позовні вимоги підтримує та просить провести судовий розгляд за його відсутності. (а.с.34).

Представник відповідача Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради Ковбаса Т.В. в судове засідання не з`явилася, але надала заяву у якій позовні не визнала в повному обсязі та просить провести судовий розгляд за її відсутності. (а.с.33).

Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року за №2747-ІV (далі КАС України), у цьому Кодексі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні письмове провадження розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглядати справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідків чи експерта.

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, із паспорта громадянина України НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Федорівка Пологівського району Запорізької області. (а.с.2).

Із посвідки про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що громадянин ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що ОСОБА_3 району в книзі записів актів громадянського стану про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 зроблено відповідний запис акт №48, і його батьками зазначено: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_4 . (а.с.3).

Із військогового білету НО №0892156 виданого Орджонікідзевським районним військовим комісаріатом Запорізької області 14 жовтня 1963 року на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що останній:

- 11 жовтня 1963 року лікарською комісією Орджонікідзевського РВК визнаний непридатним в мирний час; в військовий час придатний до нестройової служби за ст.25 «а» гр.2 наказу МО №275, 1961 року. (а.с.4).

Із листа Пологівсько-Чернігівського об`єднаного районного військового комісаріату Запорізької області від 11 листопада 2014 року №1/487 вбачається, що згідно облікових даних Пологівсько-Чернігівського ОРВК громадянин ОСОБА_1 , 1941 року народження, призовною комісією Пологівського РВК 07 травня 1960 року був признаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку за гр.І ст.22 Наказу МО СРСР №110-1956 р. (туберкульоз легенів). (а.с.5).

Із листа Меморіального комплексу «Національний музей історії Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років» від 19 листопада 2013 року за №1365 вбачається, що червоноармієць ОСОБА_2 , 1901 року народження, уродженець Пологівського району Запорізької області, був мобілізований на фронт передовими частинами Червоної армії 15 вересня 1943 року. З фронту не повернувся. Сповіщення від військової частини про долю воїна не надійшло. У 1946 році Управлінням з обліку втрат рядового та сержантського складу Радянської армії (м. Москва) зарахований зниклим безвісти у лютому 1944 року. Сповіщення з таким формулюванням було видано працівниками Пологівського військомату дружині полеглого ОСОБА_4 . (Підстава: Списки безповоротних втрат військовослужбовців Пологівсько-Чернігівського ОРВК Запорізької області. Справа № 11, стор.5, № п/п 48 Фонди МК НМІВВВ. ТФ 5159/15). (а.с.6).

Із листа Комунальної установи «Запорізький обласний протитуберкульозний клінічний диспансер» Запорізької обласної ради від 20 травня 2014 року за №715 вбачається, що згідно Наказу Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року за №41 «Про затвердження Переліку типових документів» медичні карти стаціонарних хворих та амбулаторних хворих зберігаються на протязі 25 років. Після закінчення цього строку вказані документи знищуються в порядку, передбаченому законодавством України. Враховуючи вищевказане, адміністрація цієї комунальної установи не може виконати прохання та надати виписку з історій хвороби, так як з моменту перебування ОСОБА_1 в установі пройшло вже 56 років, а історії хвороби були знищені 21 рік тому (тобто в 1993 році). (а.с.7).

Із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААВ №928418 від 20 січня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено другу групу інвалідності, причина інвалідності інвалідність з дитинства. (а.с.8).

Із висновку про час настання інвалідності Сумського ОЦ МСЕ від 20 січня 2015 року вбачається, що медико-соціальна експертна комісія вважає, що ОСОБА_1 міг би бути визнаний інвалідом до 18 років. (а.с.9).

Із листа Управління праці та соціального захисту населення від 13 лютого 2015 року за №619 вбачається, що цим листом повідомлено ОСОБА_1 про те, що він не має права на статус «Член сім`ї загиблого», оскільки інвалідність встановлена після досягнення ОСОБА_1 повноліття. (а.с.10).

Відповідно до преамбули до Закону №3551-ХІІ, цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до ст.4 Закону №3551-ХІІ, ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до ст.8 Закону №3551-ХІІ, учасниками війни визнаються військовослужбовці, які в період війни проходили військову службу у Збройних Силах колишнього СРСР, трудівники тилу, а також інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.10 Закону №3551-ХІІ, до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття.

Крім того, відповідно до абзаців 2 та 6 ст.1 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16 листопада 2000 року за №2109-ІІІ (далі Закон №2109-ІІІ), право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства і діти-інваліди віком до 18 років. Інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», призначається за вибором інвалідів з дитинства (законних представників інвалідів з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей-інвалідів) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам». При цьому якщо інвалід з дитинства або дитина-інвалід має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно.

Відповідно до абзацу 4 ст.10 Закону №2109-ІІІ, призначена державна соціальна допомога виплачується інваліду з дитинства незалежно від одержуваного ним заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів.

Так, відповідач, відмовляючи позивачу у встановленні статусу «член сім`ї загиблого», посилається на відсутність у позивача визначеного законодавством документу, який може підтвердити факт настання інвалідності до досягнення 18-річного віку.

Інвалідність з дитинства встановлюється особам, у яких загальні захворювання або анатомічні дефекти призвели до обмеження життєдіяльності і визнання їх інвалідами до досягнення ними 18 років і до початку роботи по найму.

В окремих випадках інвалідність з дитинства може бути встановлена громадянам більш старшого віку і які визнані інвалідами від загального захворювання, якщо після перенесеного в дитячі роки захворювання чи травми, або внаслідок вродженого дефекту мало місце значне порушення життєдіяльності (ознаки інвалідності) у віці до 18 років. При цьому такі дані повинні бути підтвердженими виписками із історій хвороби, амбулаторних карт про лікування, виконаних операцій, довідками лікувально-консультативних комісій або окремих лікарів про звільнення з роботи із зазначенням діагнозу; протоколами органів МВС, актами правління сільськогосподарських підприємств та іншими документами, що складені з приводу перенесеної травми в побуті або на роботі, в яких указані характер або тяжкість такої травми.

Сторонами у справі не ставиться під сумнів правомірність видачі довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 20 січня 2015 року, з якої вбачається, що позивачу встановлено другу групу інвалідності із зазначенням причини інвалідність з дитинства.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_1 отримав статус інваліда з дитинства після досягнення 18-річного віку, але причиною встановлення такої інвалідності є хвороба перенесена позивачем до досягнення 18-річного віку, яка мала на собі ознаки інвалідності.

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки відмова відповідача у встановленні статусу позивачу «член сім`ї загиблого» порушує передбачене ст.46 Конституції України право позивача на соціальний захист та суперечить вимогам ст.19 Конституції України, яка передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Крім того, суд користуючись повноваженнями наданими частиною другою статті 11 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов`язати відповідача видати позивачу «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Керуючись ст.4, 8, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року за №3551-ХІІ, абзацами 2 та 6 ст.1, абзацом 4 ст.10 Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» від 16 листопада 2000 року за №2109-ІІІ, ст.9, 11, 69-71, 94, 158-163, 186 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради вчинити дії щодо надання ОСОБА_1 статусу «члена сім`ї загиблого» та видачі йому «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду
Сумської області С.Л.Лєвша