Справа № 808/319/16
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року о 12 год 42 хв.Справа № 808/319/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Бірюкової І.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фермерського господарства «Сіріус»

до Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Виконавчої дирекції

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2016 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Фермерського господарства «Сіріус» (далі позивач, ФГ «Сіріус») до Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції (далі відповідач, Фонд), в якому позивач просить суд скасувати рішення від 16.10.2015 №295.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що голова ФГ «Сіріус» п. Коркін О.М. є застрахованою особою в розумінні Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», оскільки ним своєчасно та в повному обсязі нараховуються та сплачуються відповідні страхові внески. Вважає, що зазначене надає йому право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, у тому числі, щодо отримання санаторно-курортного лікування за рахунок часткової оплати Фондом. Вказує, що на момент отримання в жовтні 2012 року путівки у п. Коркіна О.М. були наявні всі передбачені чинним законодавством документи, які надавались до Фонду, у тому числі довідка 070/о, яка після проходження оздоровлення залишилася в медичній картці ОСОБА_2 в санаторії «Лазурний» ПрАТ «Приазовкурорт». Також, позивач посилається на неправомірність проведення перевірки ФГ «Сіріус», оскільки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» встановлено мораторій на проведення перевірок контролюючими органами у 2015 2016 роках. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що в ході проведеної планової перевірки позивача встановлено, що надана ФГ «Сіріус» та частково оплачена за рахунок коштів Фонду путівка на санаторно курортне лікування була виділена члену фермерського господарства п. Коркіну О.М., який не є застрахованою особою у розумінні Закону України «Про фермерські господарства», оскільки ним не було укладено договір про участь у добровільному страхуванні у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням. Вважає, що сплата страхових внесків не дає права на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням без укладення такого договору. Також зазначає, що путівка була видана без дотримання встановленого порядку за відсутності довідки за формою 070/о про необхідність санаторно-курортного лікування, заяви про надання путівки та протоколу уповноваженого із соціального страхування про видачу путівки. Крім того, вказує, що дія Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» поширюється виключно на органи Державної фіскальної служби України, та не розповсюджується на інші контролюючі органу, а тому перевірка ФГ «Сіріус» проведена правомірно. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, встановив таке.

29 вересня 2015 року співробітниками Запорізької міської виконавчої дирекції Фонду на підставі направлення № 949 від 22.09.2015, наказу № 220 від 12.06.2015 проведено планову перевірку дотримання порядку використання та своєчасності і повноти повернення невикористаних страхових коштів у ФГ «Сіріус» за період з 01.04.2012 до 01.07.2015, за результатами якої складено Акт б/н від 29.09.2015 (далі Акт перевірки).

В Акті перевірки зазначено, що у перевіреному періоді страхувальником від фонду отримана 1 санаторно-курортна путівка вартістю 5 250,00 грн. (накладна № 0131 від 03.10.2012, путівка № 502690 до санаторію «Лазурний» ПрАТ «Приазовкурорт» для лікування порушень обміну речовин та ендокринної системи, заїзд з 01.11.2012, тривалість лікування 21 день).

Зворотний талон до путівки № 502690 з терміном перебування з 01.11.2012 до 21.11.2012 виданий ОСОБА_2 в наявності.

При перевірці правильності видачі та використання санаторнокурортної путівки встановлені порушення: п.4.1, п.4.2, п.4.10 Порядку отримання застрахованими особами та членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та ч.1 ст.4, ч.1, 2 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», а саме путівка видана незастрахованій особі ОСОБА_2 (який є засновником та головою фермерського господарства) за відсутності довідки за формою 070/о про необхідність санаторно-курортного лікування, заяви про надання путівки та протоколу уповноваженого із соціального страхування про видачу путівки.

Акт перевірки підписаний керівником ФГ «Сіріус» із запереченнями щодо неправомірного використання коштів Фонду, а також було зазначено, що заперечення будуть надані в установлений термін. Суд звертає увагу, що з матеріалів справи та пояснень, наданих в судовому засіданні представниками позивача та підтверджених представником відповідача, встановлено, що письмові заперечення на Акт перевірки позивачем не надавались.

Разом з тим, 16.10.2015 Запорізькою міською виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 19-03-3255 за результатами розгляду заперечень до Акта перевірки, відповідно до якого висновки за результатами Акта перевірки відповідають нормам чинного законодавства, Акт перевірки є таким, що не підлягає скасуванню. Також, відмовлено ФГ «Сіріус» в задоволенні заперечення щодо висновків Акта перевірки.

На підставі Акта перевірки Запорізькою міською виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №295 від 16.10.2015 про повернення коштів Фонду та застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності, яким позивача зобовязано в десятиденний строк від дня отримання рішення повернути Фонду грошові кошти в розмірі 4200,00 грн.

Позивачем подано до Фонду скаргу на Акт перевірки, за результатами розгляду якої в задоволенні скарги відмовлено, встановлено, що рішення №295 від 16.10.2015 підлягає виконанню в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся з позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 КАС України, якою встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З матеріалів справи судом встановлено, що розпорядженням голови Василівської районної державної адміністрації від 14.10.1997 №572 зареєстровано як юридичну особу Фермерське господарство «Сіріус».

Відповідно до п.2.1 статуту ФГ «Сіріус» засновником господарства є громадянин України ОСОБА_2, а згідно п.2.2 статуту ФГ «Сіріус» членами фермерського господарства є громадянки України ОСОБА_4 та ОСОБА_5

З наданої до матеріалів справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осібпідприємців судом встановлено, що керівником ФГ «Сіріус» є ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про фермерське господарство» членами фермерського господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 14-річного віку, інші члени сім'ї, родичі, які об'єдналися для спільного ведення фермерського господарства, визнають і дотримуються положень Статуту фермерського господарства. Членами фермерського господарства не можуть бути особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом).

За змістом ст.4 Закону України «Про фермерське господарство» головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа. Голова фермерського господарства представляє фермерське господарство перед органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями та окремими громадянами чи їх об'єднаннями відповідно до закону. Голова фермерського господарства укладає від імені господарства угоди та вчиняє інші юридично значимі дії відповідно до законодавства України.

Трудові відносини у фермерському господарстві базуються на основі праці його членів. У разі виробничої потреби фермерське господарство має право залучати до роботи в ньому інших громадян за трудовим договором (контрактом). Трудові відносини членів фермерського господарства регулюються Статутом, а осіб, залучених до роботи за трудовим договором (контрактом), - законодавством України про працю (ч.1, 2 ст.27 Закону України «Про фермерське господарство»).

З огляду на наведене, суд зазначає, що законодавець розмежовує правове регулювання трудових відносин членів фермерського господарства та найманих працівників, у зв'язку з чим, член фермерського господарства, у тому числі його голова, працює у створеному ним фермерському господарстві на умовах Статуту, а не трудового договору.

Порядок та умови загальнообов'язкового державного соціального страхування і пенсійного забезпечення членів фермерського господарства визначені ст.34 Закону України «Про фермерські господарства».

Відповідно до норм даної статті члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом.

Фермерське господарство у встановленому законом порядку реєструється як платник внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в органах Пенсійного фонду України і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

Спеціальним законом в сфері загальнообовязкового державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності є Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі Закон №2240)

Частиною 1 ст.4 Закону №2240 (тут і в подальшому в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За приписами статті 2 Закону №2240 застрахована особа - найманий працівник, а у випадках, передбачених цим Законом, також інші особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України), на користь яких здійснюється загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону №2240 загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, підлягають:

особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах;

члени колективних підприємств, сільськогосподарських та інших виробничих кооперативів.

Суд критично оцінює твердження позивача про обовязковість державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності членів фермерських господарств з посиланням на дану норму, та зазначає, що поняття «сільськогосподарський кооператив» та «фермерське господарство» є різними за змістом. Так, на відміну від фермерського господарства, діяльність сільськогосподарських кооперативів врегульована нормами Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію», відповідно до положень якого сільськогосподарський кооператив це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які є виробниками сільськогосподарської продукції, що добровільно обєдналися на основі членства для провадження спільної господарської та іншої діяльності, повязаної з виробництвом, переробкою, зберіганням, збутом, продажем продукції рослинництва, тваринництва, лісівництва чи рибництва, постачанням засобів виробництва і матеріально-технічних ресурсів членам цього кооперативу, наданням їм послуг з метою задоволення економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Суд зазначає, згідно з ч.2 ст.4 Закону №2240-ІІІ особи, які не підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до ч.3 ст.6 Закону №2240-ІІІ особи, які забезпечують себе роботою самостійно (особи, які займаються підприємницькою, адвокатською, нотаріальною, творчою та іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, в тому числі члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), мають право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги відповідно до цього Закону за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності відповідно до діючого законодавства.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що особи, відсутні у переліку, встановленому ч.1 ст.6 Закону №2240-ІII, беруть участь у страхуванні у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності на добровільних засадах відповідно до чинного законодавства та мають право на матеріальне забезпечення відповідно до ч.3 ст.6 цього Закону лише за умови сплати страхових внесків.

Враховуючи, що члени фермерських господарств не включені до переліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, визначеному ч.1 ст.6 Закону № 2240-ІІІ, суд дійшов висновку, що п. Коркін О.М. як засновник, керівник та член ФГ «Сіріус» може брати участь в державному соціальному страхуванню у звязку з тимчасовою втратою працездатності на добровільних засадах та має право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за Законом №2240 за умови сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Суд зазначає, що в матеріалах справи містяться розрахунково-платіжні відомості за січень 2011 грудень 2012 року, які підтверджують сплату ФГ «Сіріус» страхових внесків за вищевказаний період.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка видана Управлінням Пенсійного фонду України в Василівському районі Запорізької області, яка підтверджує сплату позивачем страхових внесків протягом 2011-2012 року за громадянина ОСОБА_2

На переконання суду, факт внесення страхових внесків за п. Коркіна О.М. позивачем не може мати вирішального значення для прийняття рішення в даній справі, оскільки перерахування у повному обсязі належних до сплати сум страхових внесків за ОСОБА_2 як за найманого працівника, свідчить лише про недотримання встановленого порядку перерахунку та не може нівелювати юридичне значення вчинених дій.

Суд зазначає, що під час розгляду справи представник відповідача не заперечував проти факту сплати ФГ «Сіріус» страхових внесків, у тому числі за п. Коркіна О.М., за вищевказані періоди, не висловив зауважень щодо повноти нарахованих та сплачених сум та підтвердив, що сплата страхових внесків здійснювалась в повному обсязі.

Також суд не приймає посилання відповідача на відсутність договору між п. Коркіним О.М. та Пенсійним фондом України про участь у системі загальнообовязкового державного соціального страхування, як на підставу для висновків про те, що не є застрахованою особою в розумінні Закону №2240,та зазначає, що відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464) платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, є: члени фермерського господарства, особистого селянського господарства - на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та пенсійне страхування.

Згідно ч.3 ст.10 Закону №2464 особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до територіального органу Пенсійного фонду за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Територіальний орган Пенсійного фонду, що отримав заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, має право перевіряти викладені в заяві відомості та вимагати від особи, яка подала заяву, документи, що підтверджують зазначені відомості. З особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, територіальним органом Пенсійного фонду в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) відповідно до типового договору, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до Закону №2240 єдиною умовою виникнення права на матеріальне забезпечення та соціальні послуги, які ним визначаються, встановлено наявність факту сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Враховуючи, що Закон №2240 в даному випадку є нормативноправовим актом спеціальної дії по відношенню до Закону №2464, саме його норми мають пріоритет в застосуванні.

Таким чином, на думку суду, застрахована особа набуває право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за Законом №2240 саме з фактом сплати таких внесків (в повному обсязі та у встановленому розмірі), отриманням коштів Пенсійним фондом та подальшим перерахуванням до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наявність такого права жодним чином не повязана з фактом укладання відповідного договору з Пенсійним фондом, в свою чергу відсутність такого договору не може бути підставою для позбавлення застрахованої особи права на матеріальне забезпечення та соціальні послуги, що надаються відповідно до Закону №2240.

Суд зауважує, що у разі недодержання особою, яка бере участь у добровільному страхуванні вимог чинного законодавства України, зокрема не укладання договору з Пенсійним фондом, таку особу повинно бути повідомлено про відсутність підстав для сплати страхових внесків. У разі, якщо Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Пенсійним фондом України отримуються страхові внески в повному обсязі, платника страхових внесків не може бути позбавлено права на соціальне забезпечення з формальних підстав.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що висновок відповідача про те, що ОСОБА_2 не уклав договір на добровільну участь у загальнообовязковому державному соціальному страхуванні базується на листі УПФУ в Василівському районі Запорізької області №6647/06 від 09.11.2015, який з урахуванням дати складення не міг бути взятий відповідачем до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення 16.10.2015.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 на момент отримання путівки на оздоровлення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності був застрахованою особою в розумінні ст.2 Закону №2240, оскільки брав участь у соціальному страхуванні у звязку з тимчасовою втратою працездатності на добровільних засадах та сплачував соціальні внески у передбаченому законодавстві порядку та обсязі.

За таких обставин, висновок відповідача про те, що путівка надана незастрахованій особі, є необґрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи.

Стосовно посилань представника відповідача на порушення процедури надання ОСОБА_2 путівки за рахунок коштів Фонду, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2240 Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів. Фонд належить до цільових позабюджетних страхових фондів.

Згідно п.6 ч.1 ст.34 Закону №2240 за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг забезпечення оздоровчих заходів: оплата путівок на санаторно-курортне лікування застрахованим особам та членам їх сімей, до дитячих оздоровчих закладів, утримання санаторіїв-профілакторіїв, надання соціальних послуг у позашкільній роботі з дітьми, у тому числі придбання дитячих новорічних подарунків (статті 47, 48 цього Закону).

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону №2240 для забезпечення відновлення здоров'я застрахована особа та члени її сім'ї (а також особа, яка навчається у вищому навчальному закладі) мають право на отримання санаторно-курортного лікування, оздоровлення в спеціалізованих оздоровчих закладах (у тому числі дитячих) у межах асигнувань, установлених бюджетом Фонду на зазначені цілі, та в порядку і на умовах, визначених правлінням Фонду. Згідно ч.2 ст.47 Закону №2240 надання послуг застрахованим особам, пов'язаних із санаторно-курортним лікуванням, здійснюється за наявності медичних показань.

Постановою правління Фонду соціального захисту з тимчасової втрати працездатності №12 від 25.02.2009 затверджено Порядок отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі Порядок №12), який визначає умови отримання застрахованими особами і членами їх сімей (а також особами, які навчаються у вищому навчальному закладі) (далі - застраховані особи і члени їх сімей) санаторно-курортного лікування, сплаченого за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Суд звертає увагу, що за даним Порядком процедури для отримання путівок особами, які приймають участь в державному соціальному страхуванні з тимчасової втрати працездатності обовязково та тими особами, хто бере участь на добровільній основі, розрізняються.

Так, відповідно до п.4.1 Порядку №12 рішення про виділення путівки застрахованій особі приймає комісія (уповноважений) із соціального страхування підприємства, установи, організації із загальнообов'язкового державного соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням (далі - комісія (уповноважений) із соціального страхування), на підставі особистої заяви та довідки для одержання путівки (форма № 070/о, затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоровя незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974) (далі - медична довідка).

Згідно п.4.2 Порядку №12 відповідно до рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємство, установа, організація, а також фізична особа, у якої працює за трудовим договором (контрактом) найманий працівник (далі - підприємство), за основним місцем роботи застрахованої особи видає путівку до санаторію в період відпустки, а до санаторію-профілакторію - в період відпустки або без відриву від виробництва за умови часткового фінансування санаторію-профілакторію за рахунок коштів Фонду, окрім осіб, що постраждали.

Отже, видача путівки на санаторно-курортне лікування за рахунок коштів Фонду застрахованій особі найманому працівнику здійснюється за місцем його роботи на підставі особистої заяви та довідки форми 070/о.

В той самий час, відповідно до п.4.3 Порядку №12 фізичній особі - суб'єкту підприємницької діяльності, яка є платником єдиного податку, та фізичній особі, застрахованій на добровільних засадах, путівка видається за місцем обліку згідно з наказом директора районної, міжрайонної, міської виконавчої дирекції відділення Фонду за накладною за наявності особистої заяви, медичної довідки та документа, що засвідчує фізичну особу.

Таким чином, рішення про надання путівки на санаторно-курортне лікування за рахунок коштів Фонду особі, застрахованій на добровільних засадах, приймається керівником відповідного територіального органу Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за місцем обліку.

Враховуючи особливості соціального страхування з тимчасової втрати працездатності членів фермерського господарства, з метою належного дотримання порядку отримання застрахованими особами санаторно-курортного лікування, що частково сплачується за рахунок коштів Фонду, на переконання суду, при наданні путівки ФГ «Сіріус» відповідальна особа територіального органу Фонду за місцем обліку позивача мала зясувати, кому саме така путівка буде надаватись, та, вразі виявлення, що отримувачем є особа, страхування якої відбувається на добровільних засадах, застосувати відповідну процедуру.

Оскільки, як зазначалось раніше, згідно з приписами Закону України «Про фермерське господарство» соціальне страхування членів фермерського господарства відбувається на добровільних засадах, рішення про виділення путівки п. Коркіну О.М. повинно було прийматись комісією (уповноваженим) із соціального страхування, а директором територіального відділення Фонду за місцем обліку ФГ «Сіріус». При цьому, належало встановити факт добровільної участі п. Коркіна О.М. в державному соціальному страхуванні з тимчасової непрацездатності, та перевірити наявність обовязкових документів особистої заяви, медичної довідки та документа, що засвідчує фізичну особу.

Позивач та його представник в судовому засіданні стверджували, що при отриманні путівки до Запорізької міської виконавчої дирекції Фонду надавались всі необхідні документи згідно запропонованого переліку, у тому числі медична довідка форми №070/о.

Представник відповідача заперечив, та зазначив, що підставою для видачі путівки була заявка ФГ «Сіріус»

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З метою зясування вищевикладених обставин протокольною ухвалою суду від 09.02.2016 від представника відповідача було витребувано документи, на підставі яких 03.10.2012 була видана санаторно-курортна путівка позивачу.

В судовому засіданні 10.02.2016 представником відповідача вимоги ухвали суду не виконано, витребувані документи не надано. В обґрунтування причин неподання документів представник відповідача зазначив про їх знищення у звязку із закінченням терміну зберігання. Разом з тим, жодних доказів на підтвердження даного факту представником відповідача суду не надано, також зазначено, що такі документи подаватись не будуть.

Відповідно до ч.6 ст.71 КАС України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, представником відповідача не було належним чином доведено, що на момент одержання путівки на санаторно-курортне лікування п. Коркіним О.М. у нього були відсутні необхідні для отримання путівки документи, зокрема особиста заява та медична довідка форми № 070/о.

Суд звертає увагу відповідача на те, що під час проведення перевірки дотримання порядку використання та своєчасності і повноти повернення невикористаних страхових коштів, перевіркою повинно бути встановлено правомірність видачі путівки саме на момент її видачі.

Враховуючи, що Василівським МрВД Запорізького обласного відділення Фонду і було видано позивачу путівку на санаторнокурортне лікування п. Коркіна О.М. за рахунок коштів Фонду, суд приходить до висновку, що на момент отримання даної путівки були наявні всі передбачені чинним законодавством документи, необхідні для одержання такої путівки, з огляду на те, що відповідачем протилежного не доведено.

Щодо посилань представника позивача на неправомірність проведення перевірки з огляду на положення Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким заборонено контролюючим органам проводити перевірки субєктів господарювання, суд зазначає таке.

28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України №71 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі Закон № 71), норми яких встановлюють обмеження щодо проведення перевірок субєктів господарювання контролюючими органами.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону №71 визначено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу КМУ, за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України.

Пунктом 41.1 ст.41 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Згідно з п.1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, державна фіскальна служба України (ДФС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Враховуючи спрямування Закону № 71 на врегулювання податкових правовідносин, суд приходить до висновку, що норми Закону № 71 встановлюють обмеження для перевірок, що здійснюються саме органами Державної фіскальної служби України та її територіальними органами, а відтак не поширюється на перевірки, які проводяться територіальними органами Фонду.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про неправомірність проведення перевірки.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рушення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення, у звязку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Фермерського господарства «Сіріус».

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158- 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов Фермерського господарства «Сіріус» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Запорізької міської виконавчої дирекції Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 16.10.2015 №295.

Судові витрати в розмірі 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень 00 коп.) присудити на користь Фермерського господарства «Сіріус» за рахунок бюджетних асигнувань Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі виконавчої дирекції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко