Справа № 802/4102/15-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 лютого 2016 р. Справа № 802/4102/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

суддів: Воробйової І.А.,

ОСОБА_1,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.,

позивача: ОСОБА_2 Зохді

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2 Зохді

до: Державної міграційної служби України

про: визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 Зохді (позивач) з адміністративним позовом до управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (далі - УДМС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення від 17.11.2015 № 805-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що не погоджується з висновком відповідача про відсутність умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивач вказує, що він потребує захисту, оскільки змушений був прибути в Україну внаслідок загрози його життю, безпеці в країні походження через збройний конфлікт, а тому не має бажання повернутися до своєї країни внаслідок таких побоювань.

На переконання ОСОБА_2 Зохді, приймаючи рішення від 17.11.2015 № 805-15 про відмову у задоволенні його (позивача) заяви, відповідач залишив поза увагою положення ч. ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", де зазначені умови, за яких особа не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та такі умови, на думку позивача, щодо нього відсутні.

Ухвалою від 24.12.2015 суд замінив неналежного відповідача у справі - управління Державної міграційної служби у Вінницькій області на належного - Державну Міграційну Службу України (далі - ДМС України).

В судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав повністю, просив визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 17.11.2015 № 805-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Додатково зазначив, що під час проведення співбесіди позивача позбавлено права на перекладача, оскільки та особа, яка здійснювала переклад, є студентом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, та не має свідоцтва (диплома) про кваліфікацію перекладача. Крім того, зазначив, що оскаржуване рішення не обґрунтоване, оскільки в ньому міститься лише посилання на норми закону та відсутній виклад підстав відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилась, вважаючи їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Так, представник відповідача зазначила, що відповідачем правомірно прийнято оскаржуване рішення у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону. На думку відповідача, позивачем при поданні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідають вимогам п.1 чи 13 частини першої ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, звернула увагу, що позивачем пропущений строк звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилаючись на викладені вище мотиви, представник відповідача просила суд ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, суд установив, що 18.08.2015 ОСОБА_2 Зохді звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з матеріалами справи № 2015VN0014 встановлено, що ОСОБА_2 Зохді, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у Палестині, м. Газа. Сімя позивача проживає в м. Газа, в районі Зейтун. За національністю палестинець, араб, за віросповіданням мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, іншими мовами не володіє. Сімя позивача складається із 10 осіб: він, батьки, 5 братів та дві сестри. Один із братів навчається в Україні, у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, всі інші рідні позивача проживають у Палестині, м. Газа.

Відповідно до протоколу співбесіди позивач повідомив, що прибув в Україну 18.06.2015 на запрошення знайомої брата. Зазначив, що хотів залишитися в Україні, оформити посвідку на проживання в Україні або громадянство і з цією метою 16.07.2015 одружився із громадянкою України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач також зазначив, що його дружина прибула у Вінницю з метою реєстрації шлюбу та після цього повернулася до місця реєстрації та постійного проживання в Івано-Франківську область. Позивач не проживає разом із своєю дружиною, оскільки, як він повідомив під час бесіди 18.08.2015, вони не розуміють один одного.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0014 особи без громадянства ОСОБА_2 Зохді УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (висновок від 08.09.2015).

Наказом УДМСУ у Вінницькій області від 08.09.2015 № 80 на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_2 Зохді.

За результатами розгляду особової справи №2015VN0014 особи без громадянства ОСОБА_2 Зохді УДМС України у Вінницькій області дійшло висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 88-95).

Рішенням ДМС України від 17.11.2015 № 805-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення є предметом оскарження в даній адміністративній справі.

03.12.2015 супровідним листом № 18216 позивачу направлено повідомлення від 03.12.2015 № 19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню відповідача, суд зважає на таке.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671).

Згідно із п. 1 ст. 1 Закону № 3671 (тут і далі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 частини першої статті 1 вказаного Закону передбачено, що яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, а також Постанови Пленуму ВАСУ № 3 від 16.03.2012 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, під час вирішення питання щодо надання статусу біженця необхідно враховувати всі чотири підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно із ст. 1 Закону № 3671 особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтувати, що вона є жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом № 3671 визначені також уповноважені органи, які приймають відповідні рішення щодо визначення статусу біженця та особи яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, або ж відмови у наданні такого статусу.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" до повноважень спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції належить, зокрема, прийняття рішень про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Згідно зі ст.10 Закону рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з якоим процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно із п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Вказане знаходить своє підтвердження і у національному законодавстві.

ОСОБА_6 Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" №8043/04 від 27.04.2004 р. містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Отже, заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

В обґрунтування поданої заяви позивач вказав, що в країні його походження відбувається збройний конфлікт та мають місце систематичні порушення прав людини.

Водночас, відповідно до пункту 164 глави 5 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні та міжнародні конфлікти, зазвичай не кваліфікуються як біженці за Конвенцією 1951 року і Протоколом 1967 року. Пунктом 65 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що переслідування зазвичай відносяться до дій влади країни.

Позивач не надав доказів причетності до політичних партій, активної участі у політичному житті країни свого походження. Факту, що позивач був об'єктом переслідувань як на момент перебування на території країни походження, так і на момент звернення до відповідача, наявність прямих загроз такого переслідування через політичні погляди, також не встановлено.

Відомості, які надав позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність переслідувань відносно нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд звертає увагу, що основною причиною виїзду, як зазначив позивач, стало відсутність роботи у країні походження. Водночас заявник повідомив, що всі його рідні, крім брата, який навчається у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова, проживають у Палестині, м. Газа, місця проживання не змінювали, навчаються в школі, молодші брат та сестра відвідують дитячий садок.

Тобто, метою звернення до міграційної служби позивача стало отримання захисту не через те, що його родина зазнала переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а намагання знайти країну з кращими умовами життя, а тому в даному випадку позивач не є біженцем чи особою, яка потребує захисті, а може бути іммігрантом і на ньогт будуть розповсюджуватись не норми Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а норми Закону України "Про імміграцію".

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що прибувши на територію України на запрошення, позивач зволікав зі зверненням із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки подав таку заяву через два місяці після прибуття в Україну.

З огляду на викладене вище колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не було надано до установи відповідача жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинув країну свого походження з метою проживання на території України. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України у Вінницькій області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При перевірці об'єктивної та суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

При прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо доводів представника позивача про те, що під час проведення співбесіди позивача позбавлено права на перекладача, оскільки та особа, яка здійснювала переклад, є студентом Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, та не має свідоцтва (диплома) про кваліфікацію перекладача, то суд зазначає, що позивач сам висловив бажання, щоб така особа здійснювала переклад, вказавши, що іншого перекладача не бажає.

Не погоджується суд із твердженнями сторони позивача, що оскаржуване рішення не обґрунтоване, оскільки в ньому міститься лише посилання на норми закону та відсутній виклад підстав відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на те, що Закон України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" не вимагає такого викладу від суб'єкта владних повноважень.

Також суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 13 статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Так, на виконання вимог статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" та відповідно до пункту 7 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 405/2011 надіслано позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вєстберга таксі Актіеболаг" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Відповідачем під час розгляду даної адміністративної справи наведено об'єктивні доводи в обґрунтування висновків, що позивач не підпадає під критерії визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, які передбачені міжнародними та національними нормативно-правовими актами, а тому оскаржуване рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту суд вважає законним та обґрунтованим.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відповідно до положень ст. 94 КАС України відсутні.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_7

Судді: ОСОБА_8

ОСОБА_1