Справа № 826/15015/15
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
У Х В А Л А

Іменем України

08 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Чорної Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання незаконним звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії, визнання протиправними дій, визнання незаконним та скасування наказу від 26.06.2015 №34б,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якому просила суд:

- визнати незаконним звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та поновити її на роботі в Міністерстві економічного розвитку і торгівлі України на посаді заступника начальника відділу;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботу;

- стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування за заподіяну моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн;

- покласти на службову особу, винну в незаконному звільненні позивача, обов'язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв'язку з оплатою позивачеві часу вимушеного прогулу у зв'язку з порушенням закону або затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі;

- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зобов'язати надати вказану допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.06 №268 у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника;

- визнати незаконним та скасувати наказ від 26.06.2015 №34 б «Про встановлення та скасування надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи працівникам апарату Мінекономрозвитку України» в частині скасування їй надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи з 1 червня 2015 року та зобов'язати здійснити перерахування недоотриманих позивачем коштів у зв'язку із скасуванням надбавки з 1 червня 2015 року.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В судовому засіданні позивач підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на те, що судом першої інстанції було ухвалене законне та обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 17.09.2007 за результатами конкурсного відбору позивач була призначена на посаду провідного спеціаліста відділу взаємодії з Секретаріатом Президента України та іншими органами державної влади департаменту взаємодії з Верховною Радою України та іншими органами державної влади Міністерства економіки України; 19.05.2008 у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства позивач переведена на посадову провідного спеціаліста відділу нормативно - методологічного забезпечення та оскарження процедур державних закупівель департаменту державних закупівель; 30.09.2008 позивача переведено на посаду головного спеціаліста відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель як така, що успішно пройшла стажування; 15.06.2010 переведено на посаду головного спеціаліста відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель, державного замовлення, товарних бірж та аукціонної діяльності; 22.07.2010 переведена на посаду головного спеціаліста відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель та державного замовлення; 26.11.2012 позивач переведена з кадрового резерву на посаду заступника начальника відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель та державного замовлення.

Наказом від 06.07.2015 №1679-к позивач звільнена з посади заступника начальника відділу надання роз'яснень з питань державних закупівель департаменту державних закупівель та державного замовлення з 10.07.2015 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що сталися внаслідок зміни структури та скороченням посад штатного розпису Міністерства економічного розвитку і торгівлі України. Підставою зазначено наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015 №171 «Про структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України», штатний розпис апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27.02.2015, попередження про можливе вивільнення.

Вважаючи протиправним вказаний наказ, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Частиною першої статті 30 зазначеного Закону №3723-XII, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, передбачені спеціальні підстави припинення державної служби.

Як встановлено судом першої інстанції, позивача звільнено з публічної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, тобто за загальними правилами.

Відповідно до пункту 1 частини першої та другої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно частини першої та третьої статті 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» апарат міністерства - організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань. Структуру апарату міністерства затверджує міністр.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.03.2005 №179 затверджено порядок упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій.

Згідно пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, керівникам органів виконавчої влади та інших державних органів (крім органів, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою) з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів вжити заходів щодо скорочення чисельності працівників цих органів на 20 відсотків, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 27 лютого 2015 року №171 затверджено Структуру апарату Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, яким зокрема було утворено департамент регулювання державних закупівель, чисельність якого складає 27 посад.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, про можливе наступне вивільнення позивача попереджено 06.05.2015, що підтверджується особистим написом позивача про надання їй посади начальника відділу технічних роз'яснень Департаменту регулювання державних закупівель, зробленим позивачем на відповідному попередженні.

На виконання вимог статті 492 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та скороченням чисельності штату, що сталися внаслідок затвердження структури Міністерства відповідно до наказу від 27.02.2015 №171, відповідачем 07.05.2015 ОСОБА_2 було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу міжнародної діяльності департаменту регулювання державних закупівель, від якої позивач відмовилась, що підтверджується відповідним актом про ознайомлення із попередженням від 07.05.2015.

В зазначеному попередженні про можливе вивільнення позивачем зазначено, що вимагає надати посаду заступника начальника відділу технічних роз'яснень та внутрішніх процесів департаменту регулювання державних закупівель.

Разом з тим, згідно штатного розпису, що був наданий відповідачем на вимогу колегії суддів, станом на 07.05.2015 на посаді заступника начальника відділу технічних роз'яснень та внутрішніх процесів департаменту регулювання державних закупівель перебувала ОСОБА_3, яка призначена на посаду з 12.05.2015 на підставі наказу від 06.05.2015 №1041-к.

Відповідно до положень статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено переважне право на залишення на роботі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що звільнення позивача з посади є правомірним, а оскаржуваний наказ від 07.07.2015 №1679-к є таким, що відповідає приписам законодавства, а отже не підлягає скасуванню.

Відповідно, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про визнання незаконним звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та зобов'язання здійснити таку виплату, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Підпунктом 3 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що законодавство не визначає обов'язку керівника державного органу (чи установи) щодо здійснення виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а надає таким керівникам право вчинення таких дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 26.06.2015 №34б «Про встановлення та скасування надбавки за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи працівникам апарату Мінекономрозвитку України» в частині скасування надбавки ОСОБА_2 за високі досягнення у праці або виконання особливо важливої роботи з 1 червня 2015 року та зобов'язання здійснити перерахування недоотриманих позивачем коштів у зв'язку із скасуванням надбавки з 1 червня 2015 року, суд першої інстанції, з яким також погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Мінекономрозвитку України від 01.07.2014 №761 затверджено Положення про порядок установлення та виплати надбавок і доплат працівникам апарату Мінекономрозвитку (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.5 Положення установлення, перегляд або скасування надбавок і доплат здійснюється з урахуванням виконуваних функцій за рішенням заступника Міністра - керівника апарату на підставі подання керівника самостійного структурного підрозділу, попередньо погодженого з Міністром, першим заступником (заступниками) Міністра відповідно до розподілу обов'язків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до подання директора департаменту регулювання державних закупівель О. Стародубцева від 25.06.2015 №3301-03/297 у зв'язку із значним зменшенням навантаження було надано пропозицію Заступнику Міністра економічного розвитку і торгівлі України Нефьодову М.Є. (відповідно до розподілу обов'язків) скасувати позивачу надбавку за високі досягнення у праці з 01.06.2015 року.

Також судом першої інстанції встановлено, що розгляд документів щодо скасування позивачеві надбавки, та прийняття за його результатом рішення відбулося в межах одного календарного місяця. Крім того, зазначене Положення не містить будь-яких вказівок на не можливість зняття з позивача надбавки за умови надходження допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

За таких обставин наказом Мінекономрозвитку від 26.06.2015 №34б правомірно скасовано надбавку за високі досягнення у праці.

Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, відповідно, не підлягають задоволенні позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 12.02.2016 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Л.В. Губська

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.