Справа № 22-а-10281/11
Суддя: Іванова І. В.
Дата ухвалення: 2011-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Київської області
18 липня 2011 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді Сержанюка А.С.,
суддів Іванової І.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на постанову Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання дій протиправними та зобовязання виплатити щорічну допомогу на оздоровлення за 2000-2007 роки, -
11 серпня 2009 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до УСЗН Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, в якому просив зобовязати відповідача провести перерахунок щорічної одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2000-2007 роки у розмірі 9666 грн.
Постановою Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2009 року позовні вимоги задоволено. Сятгнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь позивача 9666,50 грн. недоотриманої суми одноразової грошової допомоги на оздоровлення.
Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на їх думку, постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в позові в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необєктивність рішення суду, пропуск позивачем строку звернення до суду, неповне зясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, захворювання повязаного з впливом аварії на ЧАЕС і відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання одноразової допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат. Відповідачем виплачувалася щорічна допомога на оздоровлення відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року та Постанови Кабінету Міністрів України № 836 від 12.07.1996 року у твердій грошовій сумі за 2000-2007 роки.
Разом з тим, у 2007 році фінансування пільг, компенсацій та доплат постраждалим громадянам проводиться відповідно до обсягів, затверджених Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік», положення якого обмежували розміри щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6-рп/2007 визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким було передбачено, що щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Згідно ст. 62 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", застосування Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковим для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.
Частина 2 статті 95 Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та норми якої є нормами прямої дії, цілком однозначно передбачає, що всі видатки держави, їх цільове призначення, визначаються виключно в Законі про державний бюджет на відповідний бюджетний рік.
Частина 2 ст. 95 Конституції України визначає, що виключно законом України про Державний бюджет України визначаються видатки держави на загальні суспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституції України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".
За змістом частини третьої статті ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обовязковими до виконання на території України. Відповідно до ч. 2 ст. ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Отже, за наявності декількох законів, норми які по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.
На момент виникнення спірних відносин, а саме на дату нарахування і виплати позивачу органами соціального захисту населення відповідних коштів, необхідно встановити положення яких рівнозначних за юридичною силою законів були діючими: Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", чи закон України про Державний бюджет України на відповідний рік, з урахуванням тих обставин, що у звязку з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6 - рп було визнано неконституційними деякі положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" щодо внесення змін до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Встановлено, що на момент виникнення спірних відносин, а саме, на дату нарахування і виплати (травень 2007 року) позивачу органами соціального захисту населення відповідних коштів в розмірі 120 грн. положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» були діючими, які були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року за № 6 - рп.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виходячи з наведеного дії відповідача по виплаті щорічної грошової допомоги за 2000-2007 роки є правомірними, оскільки відповідач керувався положеннями нормативних актів, які не були скасовані чи визнані неконституційними у передбаченому для цього законом порядку.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 11.08..2009 року, тобто пропустив річний строк звернення до адміністративного суду за захистом свого права по виплатам за 2000-2007 роки відсутні поважні причини пропуску цього строку, які б позбавляли позивача пред»явити позов до суду, а також беручи до уваги, що на цьому наполягав відповідач в апеляційній скарзі, то колегія суддів відмовляє в позові про зобов»язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу на оздоровлення за 2000-2007 роки, у зв»язку із пропуском позивачем строку позовної давності та відсутністю поважних причин його пропуску.
Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України (в редакції на час ухвалення судом постанови) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк. Згідно ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Якщо суд визнає причину пропущення строку поважною, справа розглядається за правилами КАС України.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, постанова суду ухвалена з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області задовольнити.
Постанову Вишгородського районного суду Київської області від 18 вересня 2009 року - скасувати та прийняти нову постанову.
В задоволені позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області про визнання дій протиправними та зобовязання виплатити щорічну допомогу на оздоровлення - відмовити.
Постанова набирає законної сили відповідно до ч. 5 ст. 254 КАС України, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий

Судді