Справа № П/811/2085/15
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року справа № П/811/2085/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаАпеляційного суду Кіровоградської області Державна судова адміністрація України
провизнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Кіровоградської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Державна судова адміністрація України, в якому просить суд:

1) визнати протиправними дії відповідача у обмеженні суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами та недоплаті суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року ОСОБА_1;

2) стягнути з апеляційного суду Кіровоградської області на користь позивача суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 14500,00 грн.

В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що відповідно до ч.1 ст.129 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції від 01.05.2014 року) суддівська винагорода регулюється ним Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Так, позивач вказував, що своїми протиправними діями відповідач порушив норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), чим звузив обсяг прав на суддівську винагороду. Тому, як наслідок знижено досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Позивач вважав дії відповідача щодо недоплаті суддівської винагороди протиправними, а тому стягненню підлягає суддівська винагорода за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 14500,00 грн.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях та зазначав, що 31 липня 2014 року прийнято Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік (далі - Закон № 1622-VII).

Цим Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік № 719-VII доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Дана норма є нормою прямої дії. Тому на виконання зазначеного Закону вчинені дії щодо винесення наказу яким обмежено суддівську винагороду.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Позивач, представник відповідача та третьої особи надали до суду заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.62, 64, 65).

Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи те, що всі особи, які беруть участь у справі, заявили клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, здійснення подальшого розгляду справи можливо у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі Постанови Верховної ОСОБА_2 України від 23 травня 2013 року №306-VІI, Наказом №299-ЗП від 23 липня 2013 року, голови апеляційного суду Кіровоградської області, ОСОБА_1 зараховано до складу апеляційного суду Кіровоградської області безстроково і відповідно до постанови Верховної ОСОБА_2 України №95 - VІI від 25.12.2014 року звільнений у відставку (а.с.6-7, 27).

31 липня 2014 року прийнято Закон України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік (далі - Закон № 1622-VII).

Цим Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік № 719-VII доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

На виконання вищезазначених положень відповідачем була обмежена виплата суддівської винагороди, що підтверджується довідкою від 14.07.2015 року №89 (а.с.23).

Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, відповідним доводам позивача та висновкам відповідача, суд зазначає наступне.

Положеннями п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Як вбачається з пояснювальної записки до Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», в якій зазначається обґрунтування необхідності прийняття даного Закону вказано, що відповідно до положень Програми діяльності Кабінету ОСОБА_2 України, з метою забезпечення відновлення економіки України та невідкладної стабілізації фінансової ситуації підготовлено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" з урахуванням оновленого макроекономічного прогнозу розвитку України на 2014 рік. Новий бюджет враховує реалії економічної ситуації та динаміку її розвитку.

Таким чином, дані зміни були необхідні задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом та з метою стабілізації економічної ситуації в державі та економного і раціонального використання державних коштів 31 липня 2014 року Верховною ОСОБА_2 України прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-VII).

Цим Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» №719-VII було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

В ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 129 України "Про судоустрій та статус суддів" суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:

з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат;

з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.

Отже, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окремо скороченню не підлягають.

Суд зауважує, що визначене Законом №1622-VII обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до пп.1 п. 36 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року №76-VIII в абзаці першому частини третьої статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" цифри "15" замінено цифрами "10".

Крім того, пунктом 10 Прикінцевих положень вказаного Закону встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) працівників державних органів та інших бюджетних установ, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників - 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі).

Вказані обмеження не застосовується до максимального розміру місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, працівників, які беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

З огляду на зазначені норми права суд зазначає, що підставою вчинення оскаржуваних дій відповідача було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Разом з тим суд наголошує, що відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Держава прагне до збалансованості бюджету України.

У рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Щодо тверджень позивач про протиправність оскаржуваного наказу, оскільки порушує низку міжнародних документів, зокрема на положення Європейської хартії про закон «Про статус суддів» та Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету ОСОБА_2 Європи, то суд зазначає, що вони мають лише рекомендаційний характер.

Суд при вирішенні спору враховує положення інших міжнародних документів, відповідно до яких оскаржувані дії відповідача відповідають в повній мірі законності нормам чинного законодавства.

Так зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також підкреслити, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Суд акцентує увагу на тому, що аналогічні правові позиції ЄСПЛ неодноразово висловлював у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

В спірних правовідносинах, що виникли, обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі, здійснено відповідачем відповідно до Закону №1622-VII який зумовлений необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

З огляду на викладене суд зазначає, що метою такого правового регулювання є певні інтереси, які обмежуються чи захищаються законодавцем з огляду на правову ситуацію яка виникла в державі. Проте, за будь-яких умов мета правового обмеження має бути законною. Така законність мети зумовлена її відповідністю публічним інтересам, які захищають Конституція України, міжнародні акти (це, наприклад, інтереси національної безпеки, територіальної цілісності, громадського порядку, економічного добробуту, захисту прав та свобод інших людей тощо).

Таким чином, за принципом пропорційності не лише мета, а й засоби правового регулювання мають відповідати принципу правової визначеності. Так, «придатність» засобів правового регулювання потребує, зокрема, щоб закон чітко визначав підстави обмеження прав та свобод, порядок їхньої реалізації, дискреційні повноваження публічної влади, пов'язані з втручанням у ці права та свободи. Такі критерії визначені, зокрема, практикою Європейського суду з прав людини та конституційного судочинства.

Водночас засоби правового регулювання, які встановлюють правообмеження, мають бути запроваджені лише на підставі закону (для України це обов'язкова конституційна вимога). В даному випадку законодавцем на дотримання зазначених критеріїв прийнято Закон України від 31.07.2014 року №1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Щодо тверджень позивача про те, що зменшення розміру суддівської винагороди відповідачем відповідно до Закону №1622-VII є фактичним зниженням рівня незалежності судді, суд зазначає наступне.

Пунктом 64 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру.

Тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що дії відповідача не звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів.

Крім вищевикладеного суд зазначає, що під час судового розгляду Кіровоградський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.08.2015 року звернувся до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону №1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VII яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України (а.с.34-35).

Постановою Пленуму Верховного Суду України №19 від 02.10.2015 року було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною ОСОБА_2 України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011) (а.с.45-50).

При цьому Пленум Верховного Суду України наголошував, що єдиним шляхом захисту прав зазначених суддів є звернення їх за захистом до відповідного суду в загальному порядку (частина перша статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України). Адже завданням саме адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, що діяло на момент виникнення спірних відносин у кожному конкретному випадку.

Враховуючи позиції сторін та норми вказаних вище нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про відповідність Конституції України положень Закон України від 31.07.2014 року №1622-VII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» відповідно до яких відповідачем обмежена виплата суддівської винагороди. Цей висновок поширюється тільки на спірні правовідносини які розглядаються в даній справі цим судом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на положення ч. 2 ст. 19 Конституції України дії Апеляційного суду Кіровоградської області щодо виплати позивачу суддівської винагороди у розмірі 15 мінімальних заробітних плат є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України, тому за наведених обставин та правових норм вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 17, 86, 94, 158, 163-165 Кодексу адміністративного судочинства України, Кіровоградський окружний адміністративний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя Р.В. Жук