Справа № 826/13545/15
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 лютого 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Чорної Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Національного банку України та ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу від 04.06.2015 №3034-п, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та несвоєчасного проведення розрахунків, стягнення матеріальної допомоги,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Національного банку України в якому з урахуванням збільшення просив суд

- визнати протиправним та скасувати наказ від 04.06.2014 №3034-п про звільнення з 05.06.2015 з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- зобов'язати відповідача поновити на посаді заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом у сумі 128883,70 грн та за час несвоєчасного проведення розрахунків, який на момент подання заяви складає 93733,60 грн; стягнути недоотриману матеріальну допомогу у сумі 28936,16 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року позов задоволено частково,

- визнано протиправним та скасовано наказ від 04.06.2015 №3034-п про звільнення ОСОБА_2 05.06.2015 з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту прудеційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду;

- зобов'язано відповідача поновити позивача на посаді заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту прудеційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду з 05.06.2015;

- стягнено з Національного банку України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 05.06.2015, по день винесення рішення судом у розмірі 82824,00 грн.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Також не погоджуючись із вказаною постановою, позивач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин справи, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в цій частині.

В судовому засіданні апелянти підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 09 січня 1998 року наказом Національного банку України № 53-к позивача було призначено на посаду економіста 2 категорії управління загального інспектування Департаменту інспектування банків з 14 січня 1998 року; 07.05.1998 позивача переведено на посаду економіста 1 категорії управління загального інспектування Департаменту інспектування банків.

З 07.05.1998 позивача неодноразово переводили на різні посади у Департаменті інспектування банків, Департаменті пруденційного нагляду, Департаменті інспектування та моніторингу банків, Департаменту безвиїзного банківського нагляду, Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду та інших департаментах, а з 01.02.2011 переведено на посаду заступника начальника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 груп Департаменту пруденційного нагляду генерального департаменту банківського нагляду.

10.09.1999 позивачем прийнято присягу державного службовця; 01.08.2010 - присвоєно четвертий ранг державного службовця.

В подальшому наказом Національного банку України від 04 червня 2015 року №3034-п позивача звільнено 05.06.2015 з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Позивач, вважаючи незаконним його звільнення з посади звернувся з даним позовом до суду.

Визнаючи протиправним та скасовуючи наказ від 04.06.2015 №3034-п про звільнення ОСОБА_2 05.06.2015 з посади заступника директора департаменту - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 групи Департаменту прудеційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду та зобов'язуючи відповідача поновити позивача на зазначеній посаді з 05.06.2015 суд першої інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем порядку вивільнення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Частиною першої статті 30 зазначеного Закону №3723-XII, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, передбачені спеціальні підстави припинення державної служби.

Як встановлено судом першої інстанції, позивача звільнено з публічної служби відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України, тобто за загальними правилами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 492 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до частини п'ятої статті 64 Закону України «Про Національний банк України» питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку відповідно до законодавства України.

Постановою Правління Національного банку України від 24.12.2014 №841 внесені зміни до структури центрального апарату Національного банку України зокрема, шляхом виключення Генерального департаменту банківського нагляду.

Наказом Національного банку України від 25.12.2014 №2747-к відповідно до вимог пункту 11 постанови Правління НБУ від 24.12.2014 №841, керуючись пунктом 1 статті 40, статтями 43, 492, 494 КЗпП України вирішено скоротити штат і чисельність працівників, зокрема, Генерального департаменту банківського нагляду; зобов'язано заступника директора департаменту - начальника управління роботи з персоналом Департаменту персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України.

19.03.2015 позивача було попереджено про звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Також, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо обов'язкового переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням його фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з дати попередження позивача про наступне вивільнення та станом на дату винесення оскаржуваного наказу (04 червня 2015 року) в Національному банку України були вакантні посади, зокрема, у:

- Департаменті банківського нагляду - начальника управління нагляду за банками 3 та 4 груп; начальника управління по роботі зі зверненнями кредиторів; головного економіста управління нагляду за системою важливими банками, банками 1 та 2 груп і 3 та 4 груп; головного економіста управління кураторів банків;

- у Департаменті супроводження кредитів - начальника управління моніторингу; начальника відділу договірної роботи; начальника відділу оброблення кредитних заявок та роботи з кредитним комітетом; начальника відділу моніторингу та супроводження стабілізаційних кредитів; начальника відділу моніторингу та супроводження монетарних кредитів; начальника відділу супроводження та моніторингу монетарних кредитів;

Разом з тим, доказів щодо неможливості перевести позивача за його згодою на будь-які вакантні посади, відповідачем надано не було.

Як вбачається з попередження про звільнення, графа «запропоновані вакантні посади» - не заповнена, у ній не вказано запропонованої позивачу вакантної посади, що свідчить про порушення частини третьої статті 492 Кодексу законів про працю України.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 24.12.2014 року №841 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» з 01.01.2015 усі функції Департаменту пруденційного нагляду Генерального департаменту банківського нагляду (крім окремих функцій) передано до Департаменту банківського нагляду.

Згідно наявної в матеріалах справи роздруківки з офіційного інтернет-представництва Національного банку України, останнім було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад державних службовців, утому числі, і у Департаменті банківського нагляду.

Проте, як вірно зазначено судом першої інстанції, незважаючи на факт передання функцій органу, де позивач обіймав посаду - іншому Департаменту, а також на факт існування вакантних посад у вказаному відділі, позивачу не було запропоновано вакантних посад.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що не підлягають прийняттю до уваги посилання відповідача на статтю 15 Закону України «Про державну службу».

Так, згідно частини першої та другої статті 15 Закону України «Про державну службу» прийняття на державну службу на посади третьої - сьомої категорій, передбачених статтею 25 цього Закону, здійснюється на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України. Порядок проведення конкурсу для вступу на державну службу регулюється Положенням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року №169 затверджено Порядок проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, у пункті 5 якого визначено, що переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Отже, оскільки відповідачем не вжито всіх заходів щодо обов'язкового переводу позивача на іншу посаду, що свідчить про порушення порядку вивільнення, колегія суддів також вважає, що в даному випадку позивач мав право на іншу посаду без проведення конкурсу.

Натомість, згідно протоколів засідання комісії для проведення відбору кандидатів на заміщення вакантних посад службовців у центральному апараті Національного банку України від 09.06.2015 №38/1, від 11.06.2015 №38/2, від 15.06.2015 №33/1, від 19.06.2015 №33/2 позивач приймав участь у конкурсі на заміщення вакантних посад начальника управління моніторингу; начальника відділу моніторингу та супроводження стабілізаційних кредитів; начальника відділу моніторингу та супроводження монетарних кредитів.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги посилання відповідача на положення пункту 1 наказу Національного банку України від 09.09.2014 №1634-к, відповідно до якого усі вакантні посади у системі Національного банку України підлягають скороченню, у зв'язку із чим інша робота позивачу не пропонувалась.

Так, в пункті 1 наказу Національного банку України від 09.09.2014 №1634-к зазначено про скорочення відповідно до законодавства України, тому відповідно до частини третьої статті 492 названого Кодексу відповідач зобов'язаний був запропонувати позивачу іншу посаду.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним та скасував наказ від 04.06.2015 №3034-к «Про звільнення ОСОБА_2» та зобов'язав поновити позивача на посаді.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції в цій частині вимог ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Переглядаючи постанову суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом у сумі 128883,70 грн, колегією суддів встановлено наступне.

Так, задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 05.06.2015 по 05.10.2015 у сумі 82824,00 грн; при цьому суд першої інстанції виходив з розміру середньомісячного заробітку у сумі 20706,00 грн згідно довідки на а.с. 38 т. 1.

Проте, колегія суддів вважає, що зазначена довідка не може бути прийнята судом до уваги, оскільки вона відображає дані щодо нарахованої заробітної плати, з якої сплачувались страхові внески за розрахунковий період грудня 2014 року - травня 2015 року.

Зазначена у цій довідці заробітна плата не відповідає фактичній заробітній платі, яка була отримана позивачем у цей період, що не заперечується відповідачем.

Тому, суд першої інстанції невірно розрахував суму, яка підлягає стягненню з відповідача як середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Так, згідно частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується у випадках, зокрема вимушеного прогулу (далі Порядок №100).

Згідно абзацу третього пункту 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно абзацу 1 пункту 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Абзацем першим пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В матеріалах справи міститься довідка про нараховані та виплачені кошти ОСОБА_2 за період з 01.01.2015 р. по 05.06.2015 р.

Згідно зазначеної довідки у два попередні місяці перед звільненням позивачеві нараховано наступну заробітну плату: у квітні 2015 року - 57954,83 грн; у травні 2015 року 50859,17 грн.

Вказані суми відповідають сумам, які зазначені і в розрахункових листах Національного банку України (т. 2 а.с. 87, 88), тому приймаються судом апеляційної інстанції при розрахунку заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначені місяці (квітень, травень 2015 року) налічують 39 робочих днів, а кількість робочих днів з дня звільнення по день ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто з 05.10.2015 по 05.10.2015, дорівнює 85 (лист Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочу часу на 2015 рік») (за вирахуванням державних та релігійних свят).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача дорівнює (57954,83 грн + 50859,17 грн):39х85 = 237158,50 грн.

Згідно наданої на вимогу колегії суддів копії трудової книжки та довідки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.12.2015 №095-109 (т. 2 а.с. 98), позивач з 07.07.2015 працює в Фонді гарантування вкладів фізичних осіб на посаді провідного економіста - аналітика відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків; та за період з 07.07.2015 по 05.10.2015 йому нарахований дохід у загальній сумі 54242,60 грн.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підлягає стягненню на користь позивача різниця між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та отриманою заробітною платою за новим місцем роботи у період вимушеного прогулу, тобто (237158,50 грн - 54242,60 грн) = 182915,90 грн (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги доводи позивача щодо необхідності включення при розрахуванні середнього заробітку до складу заробітної плати у травні 2015 року премії у сумі 9996,59 грн (яка була фактично сплачена позивачеві 22.07.2015 р.), оскільки пункт 3 Порядку №100 чітко передбачає, що премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату.

Колегією суддів під час розгляду апеляційної скарги встановлено, що до розрахункової відомості на заробітну плату ОСОБА_2 за травень 2015 року зазначену суму не включено.

Преміювання за травень 2015 року здійснено наказом Національного банку України від 23 червня 2015 року №3232-к за результатами аналізу стану виконання структурними підрозділами Національного банку України обов'язкових умов та основних показників преміювання у травні 2015 року.

Такий порядок преміювання було передбачено діючим на той час Положенням про преміювання працівників Національного банку України від 19 жовтня 2001 року №442 зі змінами.

Таким чином, згідно зазначеного положення до нарахувань заробітної плати поточного місяця працівникам Національного банку України, в тому числі і позивача, включаються премії за попередні періоди, що вбачається і із розрахункових листів заробітної плати позивача за квітень - травень 2015 року, та не заперечується сторонами.

Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до пункту 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині вимог підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

З цих підстав апеляційні скарги сторін підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час несвоєчасного проведення розрахунків, який, на думку позивача, на момент подання позову складає 93733,60 грн, та стягнення недоотриманої матеріальної допомоги у сумі 28936,16 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, позивач посилається на пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», яким передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Колегія суддів зазначає, що заходи, встановлені статтею 117 КЗпП, визначаються як відповідальність, тобто як один з різновидів матеріальної відповідальності власника (підприємства) перед працівником. Підставою відповідальності власника (підприємства) відповідно до вказаної статті є порушення трудового законодавства, яке включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вину власника.

На думку колегії суддів, положення статі 117 КЗпП України розповсюджуються на правовідносини, які виникли після припинення трудового договору, і спір в такому випадку може виникнути лише стосовно стягнення заробітної плати (розміру належних працівникові при звільненні виплат), а не незаконного звільнення. Натомість, у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений судом на попередній роботі (посаді) з одночасною виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку статті 235 КЗпП України. Позивач, оскаржуючи незаконне звільнення та маючи намір поновитись на посаді у судовому порядку, позбавлений права вимоги будь - яких сум у зв'язку з затримкою розрахунків.

В даному випадку його порушене право при незаконному звільненні може бути поновлене лише шляхом присудження середнього заробітку (різниці) за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в цій частині вимог.

З цих же підстав не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо виплати вихідної допомоги.

Оскільки в межах спірних правовідносин судом встановлено неправомірне звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні в цій частині вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції в цій частині вимог також ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 202, 205, 207 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Національного банку України та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 жовтня 2015 року в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 05.06.2015 по день винесення рішення судом у розмірі 82824,00 грн та ухвалити в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 182915,90 грн (за вирахуванням обов'язкових відрахувань).

В інший частині постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Постанову у повному обсязі складено 12.02.2016 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Л.В. Губська

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.