Справа № 815/5965/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2016-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5965/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2016 року м.Одеса

м.Одеса

09год. 00хв.

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Суддів Катаєвої Е.В.

ОСОБА_1

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 (з урахуванням уточненого адміністративного позову), в якій позивач просить суд скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №123 від 07.07.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, або визнати його недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на безпідставність висновків відповідача в оскаржуваному рішенні, зважаючи, що він побоюється за своє життя, змушений був прибути в України внаслідок загрози стати жертвою політичного режиму в своїй країні. Позивач вказує, що президент ОСОБА_5, який був ініціатором щодо введення поправок в Конституцію ОСОБА_6, які слугували підставою для підвищення цін на продукти харчування, електроенергію, низьку заробітну плату та стали причиню початку хвилі марш-протестів, проти діючої влади, їх беззаконня та нерівності у правах. В одному із таких марш - протестів позивач приймав участь на протязі 3 днів, після чого його та інших учасників почали розшукувати та затримувати правоохоронні органи влади, тим самим наглядово демонструвати їхню перевагу у правах та можливостях над простим людом.

Позивач вважає, що означені обставини загрожують його життю в країні походження, у звязку з чим він є особою, якій необхідно надати статус біженця, або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Відповідач у запереченнях просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обставини, позивачем надано не було, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог, направлених на легалізацію перебування в Україні, а не отримання захисту.

Від представника відповідача 11.02.2016 року через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Управління.

Ухвалою суду від 11.02.2016 року поновлено провадження у справі та замінено неналежного відповідача (Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області) на належного - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

В судовому засіданні 11.02.2016 року судом ухвалено призначити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, суд встановив, що громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2. За національністю - камерунець, належить до етнічної групи дуала, за віросповіданням християнин. Рідна мова - дуала. За сімейним станом одружений на громадянці ОСОБА_7 Нтсаме Абоге Гіслен, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має неповнолітнього сина ОСОБА_2 ОСОБА_8 Владімір ІНФОРМАЦІЯ_4

Позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) із заявою від 11.06.2015 року №148 про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів особової справи №2015ОD0183 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, вибув з країни громадянської належності в листопаді 2010 року, вилетів авіарейсом літаком - Дуала (ОСОБА_6) - Касабланка - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна), з Сімферополя до Харкова їхав потягом. Державний кордон України перетнув у листопаді 2013 року на підставі національного паспорту № 01166346 та студентської візи.

Причиною виїзду з країни громадянської належності заявника є те, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до ОСОБА_6.

За результатами розгляду особової справи № 2015ОD0183 громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області на підставі п.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця, склавши Висновок від 07.11.2015р.

В обґрунтування висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вказано, що на підставі проведеного анкетування та інтерв'ю, встановлено, що причиною виїзду з країни громадянської належності, зі слів іноземця, є те, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до ОСОБА_6. В той же час, аналізом отриманих свідчень вбачається, що заявник надав до управління інформацію, яка містить суттєві відмінності. Так, під час анкетування іноземець повідомили, що на Батьківщині він та його батько були членами опозиційної політичної партії «SDF» (Social Democratique Front), в той же час, під час проведення інтервю іноземець підтвердив, що ані він, ані члени його родини ніколи не перебували в будь-яких політичних партіях або організаціях. Зазначені розбіжності вказують лише на необґрунтованість розповіді в контексті політичних переконань та ймовірних переслідувань. Політична партія «Демократичний союз ОСОБА_6» не є забороненою на території ОСОБА_6, відсутня інформація щодо переслідування її членів, за результатами виборів від 2007 року партія отримала 4 місця в Парламенті країни. Крім того, наприкінці вересня 2008 року іноземець виїхав на територію ОСОБА_7, де перебували протягом двох років, будь-якої дискримінації або переслідувань на території ОСОБА_7 він не зазнавав. Під час проведення протоколу співбесіди було зясовано, що в грудні 2009 року іноземець добровільно виїжджав на Батьківщину з метою укладення шлюбу, що додатково спростовує історію про переслідування з боку влади та загрози власному життю на Батьківщині. Також в протоколі співбесіди від 07.07.2015 року заявник зазначив, що повторно звернувся за захистом до міграційної служби через відсутність документів для легального перебування в Україні, в той же час, аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди у іноземця не було виявлено жодних ознак переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця згідно п. і ч. 1 статті І Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Отже, за результатами розгляду заяви іноземця відповідач дійшов висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13 ч.1 статті 1 зазначеного Закону, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до іноземця нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання іноземця відсутні будь-які збройні конфлікти, у звязку з чим заява ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 не обґрунтована.

Відповідно до ст. ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.07.2015 року №123 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивачу 15.07.2015р. було вручено повідомлення №324 від 07.07.2015р.

Не погодившись із означеним наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 07.07.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним позовом.

Суд не погоджується з правовою позицією позивача з огляду на наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту», - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно зі статтею 4 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно із ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Згідно із п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У п. 4.1 розділу IV Правил № 649 наведено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно із пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.4.4 розділу IV Правил № 649, рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом органу міграційної служби

Відповідно до п. 4.6 розділу IV Правил № 649 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття орган міграційної служби надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 16), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

В адміністративному позові позивач вказує, що він побоюється за своє життя та змушений був прибути в України в наслідок загрози стати жертвою політичного режиму в своїй країні, оскільки приймав участь марш протестів проти діючої влади.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, звертаючись до міграційного органу із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в якості причини необхідності отримання статусу біженця зазначив, що під час навчання в університеті на Батьківщині він приймав участь в акціях протесту та має побоювання зазнати переслідувань з боку діючої влади країни у разі повернення до ОСОБА_6.

Як вбачається з анкетування від 11.06.2015 року, заявник зазначає, що на Батьківщині він та його батько були членами опозиційної політичної партії «SDF» (Social Democratique Front), при цьому згідно інтервю від 07.07.2015року, позивач вказує, що ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в будь-яких політичних партіях або організаціях.

У Висновку щодо позивача зазначено, що згідно ІКП: Сайт: https://ru.wikipedia. огз/ууікі/Национальное собрание ОСОБА_6, Назва статті: Национальное собрание ОСОБА_6, дата: 13.03.2014 р., політична партія «Демократичний союз ОСОБА_6» не є забороненою на території ОСОБА_6, відсутня інформація щодо переслідування її членів, за результатами виборів від 2007 року партія отримала 4 місця в Парламенті країни.

Так, як вбачається з особової справи позивача, наприкінці вересня 2008 року заявник виїхав на територію ОСОБА_7, де перебував протягом двох років, будь-якої дискримінації або переслідувань на території ОСОБА_7 він не зазнав. З протоколу співбесіди вбачається, що в грудні 2009 року заявник добровільно виїжджав на Батьківщину з метою укладення шлюбу, що в свою чергу спростовує доводи позивача про існування переслідування з боку влади та загрози власному життю на Батьківщині.

Відповідно до протоколу співбесіди від 07.07.2015 року позивач вказує, що повторно звернувся за захистом до міграційної служби через відсутність документів для легального перебування в Україні зі своєю дружиною та неповнолітнім сином.

За матеріалами особової справи позивача вбачається, що після подій у лютому 2008 року, приблизно наприкінці вересня 2008 року позивач без перешкод, легально, виїхав на територію країни Габон, де перебував протягом двох років, по жовтень 2010 року. До зазначеної країни він виїхав без будь-яких обмежень, переслідувань, розшуку з боку поліції.

З ОСОБА_6 позивач вилетів 09.11.2010 року рейсом: м.Дуала (ОСОБА_6) - м.Раба (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Сімферополь (Україна) за національним паспортом та студентською візою Y03079464, яку оформив у ОСОБА_7. До України позивач потрапив 10.11.2010 року для навчання на підготовчому відділенні при Харківському агрономічному університеті ім.Докучаєва. На підготовчому відділенні при Харківському агрономічному університеті ім.Докучаєва позивач навчався з 12.11.2010р. по 20.05.2011 року.

18.01.2012 року позивач вперше звернувся до міграційної служби України з метою набуття статусу біженця, тобто через 1 рік та 2 місяця перебування та навчання в Україні.

В реєстраційному листку в особовій справі позивача зазначено, що вперше він звернувся за захистом 18.01.2012р. та йому було відмовлено.

Відповідач вказує, що 14 березня 2014 року рішенням Державної міграційної служби України № 113-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 Закону.

Рішення було оскаржено в судовому порядку та наразі є чинним.

Отже, дослідженням заяви позивача, анкети та протоколу співбесіди судом не було виявлено жодних ознак переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця згідно п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Таким чином, основною причиною неможливості повернення до ОСОБА_6 є сімейні обставини та власне бажання проживати на території України з дружиною та сином. Також, заявник не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Звернення особи до ГУДМСУ в Одеській області, іноземець пояснив бажанням отримати документ, який легалізує його на території України.

Отже, суд погоджується з позицією відповідача що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи економічну розвиненість країни та відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

З аналізу інформації з міжнародних правозахисних організацій вбачається, що соціально-політична ситуація в ОСОБА_6, а саме в м. Дуала є задовільною. Згідно ІКП: ОСОБА_6 є економічно розвиненою африканською країною: Сайт: http://svit.ukrinform.ua/Kamerun/kamerun.php?menu=есоnоту, назва статі: ОСОБА_6, дата: дата відсутня ОСОБА_6 - одна з найрозвиненіших країн Тропічної Африки, найбільший в Африці (разом з Кот-д'Івуаром і Ганою) виробник какао-бобів. У другій половині 1990-х років у Крибі створено офшорну зону (видобуток нафти)

Варто відмітити, що згідно статті 5 Закону №3671-VI особі, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, обов'язок на звернення такої особи із відповідною заявою супроводжується певними часовими межами. Зокрема, в разі перетину державного кордону України в порядку, встановленому законодавством України, це п'ять робочих днів (частина перша цієї статті), а у випадку незаконного перетину - без зволікань, тобто за першої можливості, без необґрунтованих затримок. Однак вмотивованих доводів та доказів щодо підстав тривалого зволікання із зверненням до міграційної служби протягом встановленого судом часу позивачем не наведено та не надано, судом відповідно таких не встановлено.

При цьому відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про безпідставність та невмотивованість побоювань позивача в разі повернення в країну громадянської належності стати жертвою переслідувань за політичними ознаками.

07.07.2015 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на його батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Натомість під час інтервю позивач неодноразово стверджував, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не він не його родичі не зазнавали.

Матеріалами справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Відповідно до пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" - особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.71 цього КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Звернувшись з позовом до суду, позивач не зазначає про будь-які порушення відповідачем процедури розгляду його заяви, вказуючи лише на необґрунтованість відмови йому в оформленні документів для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, проте матеріали особової справи, досліджені судом, та складений ГУДМСУ в Одеській області висновок доводять зворотнє.

Відповідачем доведено, що оскаржуваний наказ №123 від 07.07.2015р. прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Коснтитуцією та Законами України.

На підставі вищевикладеного, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 суд відмовляє у звязку з їх необґрунтованістю.

Керуючись ч.6 ст.128, ст.ст. 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя Аракелян М.М.

Судді Катаєва Е.В.

ОСОБА_1