Справа № 826/20778/14
Суддя: Гончар Л.Я.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
На підставі частини третьої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України вважаю за доцільне висловити окрему думку.
У цьому випадку, частково задовольняючи вказаний позов, суд касаційної інстанції не погодився із висновком судів попередніх інстанцій щодо обґрунтованості позиції відповідача про нікчемність договору банківського вкладу (депозиту), укладеного між позивачем та ПАТ «КБ «УФС».
Вважаю, що вказаний висновок суду касаційної інстанції, як і рішення про часткове задоволення позову у цій справі, є передчасними з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.
Частиною третьою статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:
1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;
2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;
3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;
4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;
5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;
6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;
7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;
8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.
Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, відповідач стверджує, що кошти на рахунок, відкритий на ім'я позивача, надходили внаслідок так званого «дроблення» великого депозиту іншого клієнта.
Згідно з даними, які були виявлені працівниками банку, приблизно в цей же час з рахунку клієнта банку, розмір вкладу якого становив більше ніж 200 000 грн., начебто знімались кошти і відразу ж ця сума «надходила» на рахунок відкритий на ім'я інших осіб, в тому числі і позивача. При цьому, суми розподілялись на депозитні рахунки інших осіб в межах гривневого еквіваленту до 200 000 грн.
Зокрема, фізична особа, яка мала суму грошових коштів на рахунку, домовлялась з працівниками банку про те, що вона начебто буде здійснювати «зняття» коштів у межах існуючих лімітів, а інша фізична особа буде «вносити» ці кошти на свій рахунок. Таким чином, відповідач стверджує, що грошовий вклад із значною сумою подрібнювався або розподілявся на суми до 200 000 грн. і цими подрібненими частками фактично «перекидався» на рахунки інших фізичних осіб.
З довідки про рух коштів по рахунках клієнтів ПАТ «КБ «УФС», наданої відповідачами до суду установлено, що протягом декількох днів з депозитного рахунку клієнта банку, знімались грошові кошти в розмірі 16 000,00 доларів США та вказані суми одразу ж зараховувались на рахунки інших фізичних осіб, в тому числі і позивача. На момент вчинення зазначеної операції у банку була відсутня готівка і отримати кошти у касі було неможливо.
Згідно з частиною першою статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Вважаю, що рішення судів всіх інстанцій у цій справі названим вимогам процесуального закону відповідають не в повній мірі та є передчасними з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з частиною четвертою статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 11 КАС України суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.
Таким чином, вважаю, що постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.02.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.04.2015 у цій справі слід було скасувати, а справу з урахуванням приписів частини першої статті 220 та частини другої статті 227 КАС України направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з метою встановлення вказаних обставин.
Суддя Вищого адміністративного
суду України К.В. Конюшко