Справа № 826/20086/14
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

09 лютого 2016 року 08:30 справа №826/20086/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сирії ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання неправомірним та скасування рішення
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 14 жовтня 2014 року №527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2015 року адміністративну справу №826/20086/14 прийнято до провадження та призначено попереднє судове засідання. Проведено необхідні дії, достатні для закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу №826/20086/14 до судового розгляду.

В судовому засіданні 20 січня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, відповідач свого представника до суду не направив.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представника відповідача, положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 20 січня 2016 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2016 року поновлено позивачу строк звернення до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Повідомленням від 11 листопада 2014 року №138 відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні, підставою відмови визначено рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року №560-14.

Позивач вважає, що вищезазначене рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, повідомлення відповідача не відповідає вимогам частини тринадцятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та складене з порушенням частини другої статті 19 Конституції України. Окрім того, позивач зазначає, що відповідач в порушення вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не провів перевірку наявності та/або відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

Відповідач у письмовому запереченні проти позовних вимог зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, як наслідок, з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, є громадянином Сирії, арабом за національністю. Народився позивач в Сирії в місті Дамаск, неодружений, за віросповіданням - мусульманин-суніт. До України позивач прибув легально 29 грудня 2007 року літаком рейсом Дамаск-Київ.

17 квітня 2014 року позивач звернувся із заявою №62 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На співбесіді 12 травня 2014 року позивач повідомив, що приїхав в Україну в грудні 2007 року для того, щоб навчатися. Спочатку навчався на підготовчому факультеті в місті Вінниця, потім переїхав до міста Харкова, де навчався на факультеті режисури кіно в Академії культури.

У зв'язку із відсутністю коштів позивач не зміг продовжити навчання і залишився мешкати в Україні нелегально. Окрім того, позивач вказував на співбесіді, що не міг повернутися до Сирії, оскільки в той час в країні вже почалася революція та порушувалися права людини.

В заяві позивача від 17 квітня 2014 року №62 та в протоколі співбесіди від 12 травня 2014 року зазначено наступне: "Я не зміг повернутися додому так, як там вже почалася революція та порушення прав людини. Так як я не служив в армії, мене змусили вбивати людей, а я цього не хотів робити. На теперішній час я не можу повернутися в Сирію, так як ситуація там на даний момент гірше - громадянська війна. За час мого перебування в Україні ситуація в Сирії залишається важкою, мирний конфлікт не вирішено, а навпаки ще більші ризики через релігійні і політичні причини - для таких груп населення, як суніти та особи, які стоять в запасі озброєних сил та ухиляються від повторного призову. Я ніколи не служив в армії та мене мають стовідсотково призвати, чого я не хочу."

12 травня 2014 року за результатами розгляду особової справи позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ №228 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирії, ОСОБА_1".

03 листопада 2014 року Державною міграційною службою України на підставі вищезазначеного висновку прийнято рішення №560-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Обґрунтовуючи свої заперечення на позовну заяву, відповідач зазначає, що інформація, повідомлена позивачем містила суперечливі дані, оскільки громадянська революція в Сирії почалась на весні 2011 року, а позивач не хотів повертатися додому ще у 2008 році. Тобто, позивач насправді залишився мешкати в Україні по іншим причинам, а не по тим, про які він повідомляв під час співбесіди.

Окружний адміністративний суд міста Києва погоджується з позовними вимогами громадянина Сирії ОСОБА_1, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360 (далі по тексту - Положення) Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення Державна міграційна служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Окрім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Обґрунтовуючи своє звернення із заявою про надання статусу біженці позивач посилається на те, що в публікації Радіо Свобода "Число жертв конфлікту в Сирії перевищує 200 тисяч" від 03 грудня 2014 року зазначено: "Згідно даних правозахисної організації Syrian Observatory for Human Rights, менш, ніж за чотири роки, число загиблих в результаті конфлікту в Сирії досягло 200 тисяч чоловік. ... Серед загиблих - більш, як 10 тисяч дітей" (http://www.refword.org.ru/country,,,,SYR,,547f14804,0.html).

Згідно інформації Радіо Свобода "В Сирії воюючі сторони перешкоджають доставці гуманітарної допомоги" від 24 липня 2014 року: "... В своєму п'ятому щомісячному звіті про допомогу Сирії, отриманому Reuters Пан Гі Мун інформує, що за оцінкою ООН, 10,8 мільйона чоловік в Сирії потребують допомоги, з котрих 4,7 мільйона перебувають в важкодоступних місцях, зокрема 241 тисяча в районах, зайнятих урядовими або опозиційними силами" (http://www.refword.org.ru/country,,,,SYR,,537d1f2094,0.html).

Відповідно до пункту 1 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22 жовтня 2013 року (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "После издания УВКБ ООН в октябре 2013 г. "Рекомендаций по вопросу международной защиты относительно лиц, покидающих Сирийскую Арабскую Республику. Редакция II" ситуация в Сирии в плане безопасности, соблюдения прав человека, перемещения и гуманитарных потребностей еще более обострилась".

Рада ООН з прав людини в доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій в Сирійській Арабській Республіці від 05 лютого 2013 року зазначає: "(Арабских) суннитов, особенно из районов, известных своей симпатией к оппозиции, или живущих на территории, де-факто контролируемой антиправительственными вооруженными группами, в целом считают противниками правительства. Вследствие этого их населенные пункты подвергаются обстрелам, артиллерийскому огню, военным рейдам, туда прекращают поставлять продукты питания и другие предметы первой необходимости. Несколько случаев жестокой расправы над суннитами в демографически смешанных населенных пунктах, таких как Аль-Хула, Тремсех, Банияс и Аль-Байда, как представляется, по меньшей мере частично отражают религиозные мотивы. Сунниты становятся для правительственных и проправительственных сил объектом произвольных арестов, заключения без права переписки и общения, пыток и других форм жестокого обращения, а также подвергаются внесудебным и суммарным казням из-за реальной или приписываемой им принадлежности к суннитским исламистским или салафитским партиям либо в общем к антиправительственным вооруженным группам. Кроме того, по сообщениям, суннитов выделяют как родившихся или проживающих в населенных пунктах, контролируемых антиправительственными вооруженными группами либо поддерживающих последние."

Відповідно до пункту 28 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22 жовтня 2013 року (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "Если ходатайства, поданные лицами, ищущими убежище, которые покинули Сирию, рассматриваются в индивидуальном порядке в соответствии с установленными процедурами предоставления убежища или определения статуса беженца, то УВКБ ООН считает, что лица имеющие любую из нижеприведенных характеристик или несколько из них, могут нуждаться в международной защите в значении Конвенции 1951 г... Противники сирийского правительства или лица, считающиеся таковыми, включая... лиц, уклоняюшихся от призыва, и дезертиюов из вооруженных сил...Члены религиозных груп, в том числе сунниты".

Як повідомив позивач відповідачу під час співбесід, він є сунітом, був примусово членом партії "Баас", вважається особою, що ухиляється від призову до збройних сил, і автоматично вважається противником сірійського уряду. У разі повернення до Сирії, йому загрожують небезпека громадянської війни, переслідування за релігійними мотивами, призов до армії, де його зобов'яжуть вбивати людей, чого він не може робити з політичних та релігійних міркувань.

Окрім переслідувань за ознакою належності до етнічної групи суніти, позивач також побоюється загрози загальнопоширеного насильства та порушення прав людини ситуаціях як внутрішнього збройного конфлікту, так і загальнопоширеного насильства у країні походження, побоювання позивача жодним чином не прокоментовано відповідачем.

Відповідно до пункту 8 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку, виданого 22 жовтня 2013 року (в оновленій редакції від жовтня 2014 року): "Ситуация в плане обеспечения защити в Сирии постепенно и значительно ухудшилась. По словам Генерального секретаря ООН, "конфликт по-прежнему характеризуется вопиющими нарушениями международного гуманитарного права и прав человека, с полным пренебрежением к принципам гуманности", а Независимая международная комиссия по расследованию событий в Сирии в своем последнем отчете описала влияние действий враждующих сторон на гражданское население как "неизмеримые страдания". Как сообщается, стороны конфликта совершают военные преступления и грубые нарушения прав человека. в том числе деяния, равносильные преступлениям против человечности, пользуясь полной безнаказанностью".

Суд звертає увагу, що Міжнародний Комітет Червоного Хреста вважає конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. В результаті напруженої ситуації, яка склалася в Сирії, УВКБ ООН вважає, що більшість її громадян, які звертаються за міжнародним захистом, відповідають критеріям поняття "біженець" за Конвенцією про статус біженців 1951 року, інші мають право на додатковий захист (http://unhcr.org.ua/).

Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцеговини (3727/08 рішення від 07 лютого 2012 року) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року, призведе до порушення статті 3 Конвенції.

Отже, як видно з доповідей міжнародних організацій та рішень Європейського суду з прав людини, ситуація, яка склалася в Сирії, свідчить про грубе та систематичне порушення прав людини, а також про небезпеку для життя і здоров'я осіб.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності - Сирії через суб'єктивні на об'єктивні причини.

Свою відмову позивачу відповідач обґрунтовує тим, що частиною сьомою статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Інформація, отримана управлінням у справах біженців, ґрунтується, винятково, на усних заявах позивача.

Проте, суд звертає увагу, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" №1 при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

У справах щодо шукачів притулку Європейський суд неодноразово наголошував на тому, що для дотримання вимог статті 13 у поєднанні зі статтею 3 Держави-учасниці Конвенції повинні гарантувати існування в теорії та на практиці на національному рівні ефективних методів правового захисту для розгляду скарг шукачів притулку про можливе порушення їх прав у разі повернення до країни походження. Суд зазначав, що такий засіб правового захисту повинен забезпечувати ретельний та глибокий аналіз національними органами скарг про обґрунтовані побоювання тортур, жорстокого чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання стосовно шукача притулку в разі його повернення (справа М.С.С. проти Бельгії та Греції, № 30696/09, рішення Великої Палати від 21 січня 2011 року; Шамаєв та інші проти Грузії та Росії, №36378/02, рішення від 21 квітня 2005 року; Джабарі проти Туреччини, №40035/98, рішення від 11 липня 2000 року). Так зокрема, у справі Якубов проти Росії (№7265/10, рішення від 8 листопада 2011 року) Суд дійшов висновку, що ігнорування міграційними органами та національними судами заяв заявника щодо ризику бути підданим поводженню, що суперечить статті 3 Конвенції, у разі повернення до країни громадянства, підкріплених, зокрема, відповідними звітами міжнародних організацій, призвело до порушення вимог статті 13 Конвенції у поєднанні зі статтею 3 Конвенції.

Обґрунтовуючи свою відмову відповідач посилається на інтернет-сайти, з яких вбачається, що президент Сирії не переслідує дезертирів, отже, на думку, відповідача між даними які повідомив позивач і даними з інтернет-сайтів вбачається суперечність, проте, перевірка суперечностей відповідачем не здійснена.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно із частиною п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідно до частини шостої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, жодних доказів звернення відповідача стосовно перевірки вищезазначених суперечностей до Міністерства закордонних справ України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян в матеріалах особової справи позивача не міститься.

Матеріали справи містять відповідь Служби безпеки України від 24 липня 2014 року №10712, яким Служба безпеки України повідомила, що інформація, яка б перешкоджала позивачу в отриманні статусу біженця відсутня.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктом 1 чи пунктом 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Однак, відповідачем не надано жодних доказів, які б свідчили про існування обставин, що передбачені частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту".

Таким чином, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалась у країні походження позивача.

Окрім того, суд звертає увагу, що згідно з частиною тринадцятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Проте, зі змісту повідомлення від 11 листопада 2014 року №138 вбачається, що останній лише містить інформацію про наявність рішення відповідача від 03 листопада 2014 року №560-14 та посилання на норми Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту", причин відмови не викладено взагалі, що свідчить про порушення порядку повідомлення особи про відмову у наданні статусу біженця.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає оскаржуване рішення відповідача таким, що прийнято неправомірно та підлягає скасуванню, а адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню.

Суд також звертає увагу, що в прохальній частині позовної заяви позивач просив визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 14 жовтня 2014 року №527-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проте, матеріали справи підтверджують, що рішення, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем 03 листопада 2014 року за №560-14.

Інформація про прийняття відносно позивача будь-якого рішення від 14 жовтня 2014 року №527-14, як і саме рішення від 14 жовтня 2014 року №527-14 до суду не надані.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначення в прохальній частині позовної заяви рішення відповідача від 14 жовтня 2014 року №527-14 замість рішення відповідача від 03 листопада 2014 року №560-14 є технічною опискою особи, яка друкувала позовну заяву позивача.

Отже, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що саме рішення відповідача від 03 листопада 2014 року №560-14 є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, Державною міграційною службою України не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Громадянина Сирії ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Громадянина Сирії ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року №560-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву Громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов