Справа № 815/5690/15
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5690/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Джабурія О.В.

суддів Вербицької Н.В.

ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн до Державної міграційної служби України, за участю зацікавленої особи: Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року,

ВСТАНОВИВ :

Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, за участю заінтересованої особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства, про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з урахуванням інформації по країні походження побоювання позивача стати жертвою переслідування є реальними та обєктивними.

Представник Державної міграційної служби України та Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що рішення, прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року у задоволенні адміністративного позову Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року відмовлено повністю.

На вказану постанову Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн подано апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати незаконним та скасувати рішення ДМС України від 12.08.2015 року; зобовязати ДМС України визнати його біженцем та надати йому статус біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Апелянт вважає необєктивними висновки суду першої інстанції про те, що відсутні достатні підстави вважати обґрунтованими його побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством чи підданством, політичними переконаннями чи соціальною приналежністю, а також у нього відсутні причини не скористатися захистом країни громадянської належності.

Згідно з п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання не прибули сторони, які беруть участь у справі, про те про розгляд справи були належним чином повідомлені.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ДР Конго, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю конкголезець, за віросповіданням релігійно-політичний рух «Бунду-Діа-Конгу» (африканська секта).

Причиною виїзду Ндокга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн вказано побоювання бути заарештованим через участь у мітингу, який був влаштований членами політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго». За словами позивача, з 2005 року він був членом політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго», яка відстоювала права африканців.

21.01.2008 року відбувся мітинг проти уряду країни в с. Кікенгі. Під час даного мітингу позивача було заарештовано та направлено до поліцейського відділу у м. Люозі. Позивач стверджує, що втік з поліцейського відділку та поїхав до м. Кіншасса.

Під час розгляду адміністративної справи судом було встановлено, що 17.03.2008 року позивач вже звернувся із заявою про надання захисту в Україні, проте Наказом Управління міграційної служби в Одеській області від 08.04.2008 року № 27 позивачу було відмовлено з оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Позивач вже оскаржував дане рішення у судовому порядку.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2011 року по справі № 2a-6343/08/1570 за позовом Ндонга Калєуді-Тумбі Оліве до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 10.04.2008 року № 17-9-656 неправомірним та його скасування; зобовязання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця у задоволені позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2012 року апеляційну скаргу Ндонга Калєуді-Тумбі Оліве залишено без задоволення. Постанова від 30 березня 2011 року набрала законної сили 30 травня 2012 року.

Під час повторного звернення за захистом в 2013 році Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн повідомив, що був членом політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго», в якій відповідав за фінанси, що підтверджується протоколом анкетування від 21.08.2013 року.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Як було встановлено судом, ДМС України була проаналізована надана позивачем інформація та порівняна з інформацією, наданою під час його першого звернення у 2008 році.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок ДМС України про те, що відомості надані позивачем під час його звернень містять суттєві протиріччя, що вказує на надання спотвореної легенди щодо переслідувань позивача.

Так, під час першого звернення у 2008 роді позивач в якості причини зазначив побоювання бути засудженим з боку держави за розбійний напад, який був влаштований разом із прибічниками секти «Бунда-Діа Конго» на католицьку церкву, під час якого загинуло 5 осіб, що підтверджується протоколом анкетування від 18.03.2008 року.

Під час повторного звернення у 2013 році Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн стверджував, що виїзд із країни громадянського походження стався через антиурядовий мітинг проти дій уряду країни, який був влаштований 21.01.2008 року членами політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго».

Також було встановлено, що позивач надає суперечливі відомості про свої обовязки як члена політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго». Під час першого звернення позивач стверджував, що був звичайним представником політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго», а під час повторного звернення він зазначив, що відповідав за фінанси. Окрім того, вказана позивачем дата вступу до політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго» також відрізняються. Під час першого звернення Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн зазначив, що вступив в організацію у 2004 році, а під час другого звернення у 2005 року.

Крім того, відповідачем було встановлено, що у твердженнях позивача наявні розбіжності стосовно мети та принципів політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго». Так під час першого звернення позивач зазначив, що до принципів та завдань їх секти входить не розповсюдження інших релігій (християнства та мусульманства) на території ОСОБА_2, а при повторному зверненні позивач зазначив, що його організація займається «відродженням Бога Нзамбі Пуигу», який створив цей Всесвіт.

При цьому, під час першого звернення у 2008 році Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн зазначив, що з ДР Конго (м. Луозі) виїхав до сусідньої країни ОСОБА_2 на човні. Під час другого звернення позивач стверджував, що виїхав із країни свого громадянського походження легально на підставі національного паспорту, який він предявив під час перетину кордону ДР Конго ОСОБА_2.

Представник відповідача зазначав, що національний паспорт не був наданий до міграційної служби ні при першому, а ні при другому зверненні. Позивач стверджував, що оригінал його національного паспорту залишився на території Російської Федерації, а до управління надав лише копію. Згідно з даною копією національного паспорту позивач двічі безперешкодно продовжував термін його дії, перебуваючи в процедурі звернення за захистом, а саме; з 2009-2012 p., з 2012-2015 р.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн надає неправдиві та суперечливі твердження стосовно причин його виїзду з країни громадянського походження та неможливості повернення до ДР Конго, елемент клопотання про членство в політико-релігійній організації «Бунда-Діа Конго» та побоювання позивача бути заарештованим.

Судом не було встановлено фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Апелянтом не було доведено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання особи, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Згідно до положень статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

ОСОБА_3 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Крім того, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Однак, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Апелянтом не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на Батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом, апелянтом також не повідомлено фактів та не надано належних доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації його особисто.

Враховуючи всі викладені обставини колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається апелянт як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів вважає вірним та мотивованим висновок суду першої інстанції про те, що під час розгляду заяви Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем були здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є субєктом владних повноважень свою позицію доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 197; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Ндонга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після надіслання її копії особам, що беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: Н.В.Вербицька

Суддя: А.В.Крусян