Справа № 821/3162/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2016 р. м. Київ К/800/54495/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргуСкадовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області
на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014

у справі № 821/3162/13-а
за позовомОСОБА_4
доЧаплинського відділення Скадовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області
проскасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом до Чаплинської міжрайонної податкової інспекції Херсонської області Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення-рішення від 01.06.2013 № .

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 20.09.2013 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.09.2013 скасовано та прийнято по справі нову постанову, якою позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі п.1 ч.1 ст.222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- згідно договору оренди, який зареєстровано 26.11.2010 за №АА73000006, Чаплинська районна державна адміністрація надала громадянину ОСОБА_4 в оренду на 10 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення (рілля) загальною площею 514,9965 га, що знаходиться на території селищної ради Асканія-Нова;

- за умовами названого договору оренди розмір орендної плати складає на перший календарний рік оренди починаючи з моменту державної реєстрації 1% від нормативно-грошової оцінки (52 950,87 грн.), на другий та третій роки орендна плата становить 2% нормативно-грошової оцінки землі (105 901,74 грн.), починаючи з четвертого календарного року оренда плата становить 3% від нормативної-грошової оцінки землі (158 852,61 грн.);

- пунктом 5 названого договору визначено, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 5 295 086,91 грн.;

- відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 01.06.2013, яким позивачу визначено податкове зобов'язання за платежем «орендна плата з фізичних осіб» на суму 185 963,40 грн.

Позиція відповідача полягає в тому, що позивач, користуючись земельною ділянкою у 2013 році, не врахував зміни законодавства в частині застосування коефіцієнту 1,756 до показників нормативно-грошової оцінки гектара ріллі, проведеної станом на 01.07.1995, в результаті чого занизив податкові зобов'язання з земельного податку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що сплата орендної плати за земельну ділянку державної та комунальної власності з урахуванням коефіцієнта 1,756 щодо земель, нормативна-грошова оцінка яких проведена станом на 01.07.1995, має здійснюватися орендарем незалежно від внесення змін до договору оренди за ініціативою сторін, так як внесення змін до договору є правом сторін, а сплата податків та обов'язкових платежів у належному розмірі - обов'язком платника.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сторонами укладеного договору оренди земельної ділянки від 26.11.2010 не вносились зміни до договору в частині збільшення розміру орендної плати за землю, а тому у відповідача були відсутні підстави для визначення позивачу спірної суми грошових зобов'язань.

При цьому, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення, в тому числі, наявністю правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 11.06.2013 по справі №21-166а13.

Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суд апеляційної інстанції помилково врахував у спірних правовідносинах по даній справі вказану правову позицію Верховного Суду України, оскільки вона висловлена щодо застосування положень Закону України «Про плату за землю» та Закону України «Про оренду землі», натомість, у даному випадку спірні правовідносини сторін виникли в період дії Податкового кодексу України.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає вищенаведені висновки судів попередніх інстанцій передчасними та такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного встановлення всіх обставин справи, у зв'язку з чим зазначає таке.

У відповідності до пп.14.1.147 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Згідно пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XIII - орендна плата);

За змістом п.288.1, п.288.2, п.288.3 ст.288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Підпунктом 288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України визначено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Відповідно до пп.271.1.1 п.271.1 ст.271 Податкового кодексу України базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Згідно пп.14.1.125 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XIII, глави 2 розділу XIV цього Кодексу - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Постановою Кабінету Міністрів України № 213 від 23.03.1995 затверджено Методику нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів.

Пунктом 5 названої Методики встановлено, що в основу розрахунку нормативної грошової оцінки земель кладеться рентний доход, який створюється при виробництві зернових культур і визначається за даними економічної оцінки земель, проведеної в 1988 році.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №1185 від 31.10.2011, яка набрала чинності з 01.01.2012, до пункту 5 Методики нормативної грошової оцінки землі було внесено зміни, відповідно до яких для врахування змін у рентному доході, який створюється при виробництві зернових культур, до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 року (з урахуванням індексації), застосовується коефіцієнт 1,756, а також доповнено пункт 191, відповідно до якого показники нормативної грошової оцінки гектара ріллі окремої земельної ділянки, проведеної станом на 1 липня 1995 року, застосовуються із коефіцієнтом, що визначений абзацом другим пункту 5 цієї Методики.

З огляду на зміст наведених положень, коефіцієнт 1,756 має застосовуватися до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 року.

За змістом статті 1 Закону України «Про оцінку земель» дата оцінки земельної ділянки - дата (число, місяць та рік), на яку проводиться оцінка земельної ділянки та визначається її вартість. Для нормативної грошової оцінки земельної ділянки - дата, вказана в технічній документації.

Згідно статті 23 названого Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, суди попередніх інстанцій встановили, що згідно листа Чаплинської РДА від 19.09.2013 №10/205/01-23 та розрахунку до договору оренди земельної ділянки станом на 25 жовтня 2010 року, нормативна грошова оцінка землі становить 5 295 086,91 грн.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно листа Головного управління Держкомзему у Херсонській області №166/02-2 від 27.02.2012 грошова оцінка земельної ділянки, визначеної за даними грошової оцінки сільськогосподарських угідь, проведеної станом на 01.07.1995, що знаходиться в оренді у позивача, складає 1 654 714,66 грн.

Відповідно до статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Для встановлення обставин, зазначених у частині першій цієї статті, у судовому засіданні заслуховуються пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, досліджуються письмові та речові докази, у тому числі носії інформації із записаною на них інформацією, висновки експертів.

Недотримання судами першої й апеляційної інстанцій вимог цієї статті призвело до неповного з'ясування обставин, які входять до предмету доказування як істотні, оскільки мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що суди попередніх інстанцій дійшли різних висновків щодо розміру та дати проведення нормативно грошової оцінки землі, яка надана позивачу в оренду, в той час як матеріали справи не містять витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку такої земельної ділянки, колегія суддів касаційної інстанції вважає висновки судів попередніх щодо бази оподаткування позивача такими, що зроблені без всебічного та об'єктивного встановлення всіх обставин справи.

З огляду на викладене, під час нового розгляду справи судами необхідно врахувати вищезазначене та на підставі належних та допустимих доказів встановити розмір та дату проведення нормативної грошової оцінки землі, яка надана позивачу в оренду, з урахуванням чого, з метою встановлення дійсної бази оподаткування, дійти обґрунтованого висновку щодо правомірності застосування відповідачем до нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка передана позивачу в оренду, коефіцієнта згідно пункту 5 Методики, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 213 від 23.03.1995.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не вбачає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій винесені з дотриманням принципів законності та обґрунтованості у відповідності до приписів ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України.

З огляду на неповноту встановлення судами усіх обставин справи, що входять до предмету доказування, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст.227 Кодексу адміністративного судочинства України.

Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги вищевикладене, встановити повно і правильно фактичні обставини відповідно до заявлених позовних вимог та предмету доказування у справі та, в залежності від встановленого й у відповідності до норм матеріального та процесуального права, вирішити даний спір.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Скадовської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області задовольнити частково.

2. Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 20.09.2013 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2014 скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний