Справа № 2-а-8780/10/1570
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2011-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2011 р.Справа № 2-а-8780/10/1570

Категорія:5.2Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Південної митниці Державної митної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Південної митниці Державної митної служби України про визнання дій неправомірними та зобов'язання здійснити пільгове митне оформлення транспортного засобу, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2010 року ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що у відповідача відсутні правові підстави для перешкоджання у здійсненні пільгового розмитнення належного йому транспортного засобу у зв'язку із переїздом в Україну на постійне місце проживання з Республіки Молдова.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 року адміністративний позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні пільгового митного оформлення транспортного засобу, яка міститься у відповіді від 06.09.2010 року № 19/28-3/8995.

Зобов'язано відповідача провести митне оформлення транспортного засобу, що належить позивачу із застосуванням пільги, встановленої законом для ввезення транспортного засобу в Україні у зв'язку із зміною постійного місця проживання, передбаченою ч. 2 ст. 8 Закону України "Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України.

В апеляційній скарзі митного органу зазначено, що рішення суду першої інстанції постановлено без повного з'ясування обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що Південна митниця на підставі ст.12-15 Митного кодексу України та п.3,4 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 08.02.1997 року №126/97 є місцевим й підрозділами центрального органу державної виконавчої влади в галузі здійснення митного контролю за переміщеннями вантажів через митний кордон та згідно ст.ст. 30, 31, 70, 71 цього ж Кодексу здійснюють митне оформлення вантажів, надають роз'яснення суб'єктам зовнішньоекономічної діяльності з питань митного оформлення вантажів, наявності або відсутності пільг щодо сплати податків та зборів за переміщення вантажів через митний кордон, а тому їхні рішення, дії або бездіяльність з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.п.1 ч.2 ст.17,104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином України, що підтверджується закордонним паспортом громадянина України від 21.01.2002 року Серія НОМЕР_3 та з 15.01.2007 року по 05.08.2010 року був зареєстрований і постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1. Вказана обставина підтверджується відповідною відміткою органів реєстрації Придністровської Молдавської Республіки у дозволі на проживання у ПМР для іноземця НОМЕР_4 від 15.01.2007 року та довідкою Управління у справах міграції ПМР від 20.08.2010 року №12/1-3991.

В цей же період часу (з 21.11.2006 року) позивач постійно знаходився на консульському обліку у консульському відділу Посольства України в Республіці Молдова, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача та довідкою консульського відділу Посольства України в Республіці Молдова від 26.08.2010 року №6136/19-530-973КП.

В період постійного проживання в Республіці Молдова за позивачем було зареєстровано право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль марки "LINKOLN TOWN CAR", 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_2, білого кольору, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серія НОМЕР_1 від 05.03.2009 року та довідкою Республіканського реєстраційно-екзаменаційного відділу ПМР від 19.08.2010 року №Д-578.

11.08.2010 року позивач був знятий з реєстраційного обліку в Республіці Молдова та 12.08.2010 року з консульського обліку у зв'язку із переселенням на постійне місце проживання в Україну, що підтверджується листком вибуття та штампом консульського відділу Посольства України у Республіці Молдова у паспорті позивача.

Відповідно до довідки Республіканського реєстраційно-екзаменаційного відділу ПМР від 19.08.2010 року №Д-578 приналежний позивачу транспортний засіб був вперше зареєстрований на території Республіки Молдова за ним 05.03.2009 року у МРЕВ м. Дубосари та з 19.08.2010 року зазначений транспортний засіб знятий з державної реєстрації у зв'язку з вибуттям власника на постійне місце проживання в Україну, державні номерні знаки здані, транзитні номери не видавались.

28.06.2010 року позивачем був ввезений цей транспортний засіб на територію України у режимі тимчасового ввезення та заявою на адресу начальника Південної митниці від 01.09.2010 року подане прохання, в порядку п.2 ч.1 ст.210 Митного кодексу України, про проведення зміни режиму ввезення транспортного засобу та проведення його розмитнення із застосуванням пільги, передбаченої для осіб, які ввозять транспортні засоби у зв'язку із зміною постійного місця проживання ч.2 ст.8 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України».

Відповіддю відповідача за підписом заступника начальника Південною митниці Токарчука О.Й. від 06.09.2010 року за №19/28-03/8995 позивачу було відмовлено у здійсненні пільгового митного оформлення транспортного засобу за мотиву відсутності у позивача належного підтвердження перебування приналежного йому транспортного засобу на державному обліку на території Республіки Молдова протягом одного року, оскільки не надано довідки Головного управління реєстрації транспорту і кваліфікації ведійського складу Державного підприємства «REGISTRU» Міністерства інформаційного розвитку Республіки Молдова, а надані позивачем докази, видані органами Придністровської Молдавської Республіки не легалізовані у встановленому порядку на території України, в зв'язку із чим, не можуть бути прийняті митним органом до уваги для підтвердження вищезазначеного факту, в зв'язку із чим, повинен розмитнювати транспортний засіб на загальних підставах.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 року документи, які на території однієї Договірної сторони видані або засвідчені компетентною установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах її компетенції та за встановленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях всіх інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї договірної сторони розглядаються як офіційні документи, користуються й на території всіх інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України.

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на наступному.

Аналогічної правової позиції дотримувалась колегія суддів Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 03.08.2010 року у справі № К-19198/10.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться громадянами на митну територію України»№ 2681-ІІІ від 13.09.2001 (далі -Закон № 2681-ІІІ), дозволяється ввезення у разі переселення на постійне місце проживання на кожного повнолітнього громадянина одного механічного транспортного засобу за кодами 87.01, 87.02, 87.03, 87.04, 87.05 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності за умови, що він є власником такого транспортного засобу не менше 1-го року та за умови перебування такого транспортного засобу на обліку в країні постійного місця попереднього проживання не менше 1-го року.

Згідно визначень, наданих у ст.1 Закону України № 2681-ІІІ, під постійним місцем проживання розуміють місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Дану Конвенцію підписали Республіка Вірменія, Республіка Білорусь, Республіка Казахстан, Киргизька Республіка, Республіка Молдова, Російська Федерація, Республіка Таджикистан, Туркменістан, Республіка Узбекистан, Україна, а також приєдналися Азербайджанська Республіка та Грузія.

Придністровська Молдавська Республіка не є Стороною Конвенції від 22 січня 1993 року, проте колегія суддів, виходячи з принципів адміністративного судочинства та Конвенції про захист прав та основних свобод людини, приходить до висновку, що наслідки невизнання держави застосовуються і стосуються лише невизнаного утворення, його представників та агентів і не стосуються фізичних та юридичних осіб з невизнаних держав.

Для цілей розгляду даної касаційної скарги варто відзначити справу "Emin" проти "Yeldag" (2002 р.), яка стосувалася так званої "Турецької Республіки Північного Кіпру". Основним питанням було, чи визнає британський суд розлучення, здійснене у Турецькій Республіки Північного Кіпру, незважаючи, що Турецька Республіка Північного Кіпру не визнана Великою Британією. Застосування "Доктрини невизнання" унеможливило б визнання цього розлучення. Після ретельного аналізу судової практики Великої Британії та Сполучених Штатів Америки суддя Самнер вирішив, що виняток з доктрини невизнання у справі "Emin" проти "Yeldag" може бути зроблений щодо адміністративних та інших актів, таких як розлучення. Виходячи з цього судового рішення, акти приватного права невизнаних держав можуть визнаватися як такі, що є юридично чинними у судах Великої Британії у випадку, якщо немає заборони, встановленої законом на таке визнання і що це рішення суду не стане перешкодою для ведення урядом Великої Британії міжнародних відносин. Такий підхід значно полегшує наслідки невизнання для фізичних осіб.

В іншій справі ("R" проти "The Minister of Agriculture, Fisheries & Food, ех Parte S.Р. Anastasiou (Pissouuri) and Others") основним стало питання щодо прийняття Великою Британією митних документів з Турецької Республіки Північного Кіпру. Суд Європейського Співтовариства вирішив, що митні документи не можуть бути прийняті через невизнання Турецької Республіки Північного Кіпру. Отже, Суд Європейського Союзу не підтримав позицію Великої Британії і її Закон про іноземні корпорації 1991 р., який є винятком в універсальних масштабах. Проте такий виняток відповідає потребам сьогодення, коли б публічне право та право зовнішніх зносин невизнання держав не мало негативного впливу на право приватне, на права фізичних та юридичних осіб.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про протиправність відмови відповідача у здійсненні пільгового митного оформлення транспортного засобу, у зв'язку із чим обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Південної митниці Державної митної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2010 у справі № 2-а-8780/10/1570 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання рішення в повному обсязі - 23 лютого 2011 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян