Справа № 826/3316/15
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року м. Київ К/800/27388/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :
Пасічник С.С.,
Іваненко Я.Л.,
Мойсюка М.І.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу, касаційне провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому (з урахуванням уточнень позовних вимог) просив визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №14 ДСК від 26.01.2015р. щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення - попередження про неповну службову відповідність.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.04.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015р., позов задоволено: визнано протиправним та скасовано наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №14 ДСК від 26.01.2015р. в частині накладення дисциплінарного стягнення на начальника 2 управління військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 - попередження про неповну службову відповідність.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч.2 ст.220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України з 04.11.1977р. й, зокрема, з січня 2014р. обіймає посаду начальника 2 управління військової частини НОМЕР_1 .

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.01.2015р. №14 ДСК за порушення вимог ст.ст.11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та невиконання усного розпорядження першого заступника командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 в частині організації прийому та передачі посад особовим складом оперативної маневреної групи Військової частини НОМЕР_2 протягом 18 грудня до 6:00 19 грудня 2014 року на начальника 2 управління Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення попередження про неповну службову відповідність.

Прийняттю вказаного наказу передувало службове розслідування, результати якого оформлено актом службового розслідування №222/27 від 27.01.2015р., затвердженим командиром Військової частини НОМЕР_1 26.01.2015р., а також проведення з позивачем відповідної бесіди.

Так, в акті службового розслідування, зокрема, зазначено, що полковник ОСОБА_1 не виконав усного розпорядження першого заступника командира Військової частини НОМЕР_1 щодо організації прийому та передачі посад протягом 18 грудня 2014 року та здійснення маршу в зворотному напрямку о 06:00 19 грудня 2014 року та прийняв рішення щодо початку руху колони за визначеним маршрутом зранку о 07:15 18 грудня 2014 року, чим порушив вимоги статей 11, 12, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України; при цьому, вагомих причин та обставин, які виправдовують доцільність прийняття рішення щодо зменшення терміну на прийом та передачу посад офіцерами ОМГ, а також перенесення часу початку маршу на 7:00 18 грудня 2014 року, комісією не встановлено; прийом та передача посад офіцерами ОМГ здійснювалися в стислі терміни та в складних умовах, що вплинуло на якість прийому посад та справ новим складом ОМГ.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначені Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999р. №548-XIV (далі - Статут).

Відповідно до ст.11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язок, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

За змістом ст.16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Статтями 29 - 31 Статуту передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців; начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання; підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою; начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців; найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Згідно зі ст.35 Статуту накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові; наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку; наказ повинен бути сформульований чітко і не може допускати подвійного тлумачення.

Командир (начальник) відповідає за відданий наказ, його наслідки та відповідність законодавству, а також за невжиття заходів для його виконання, за зловживання, перевищення влади чи службових повноважень (ст.36 Статуту).

Військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його; для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу; підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ; військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін; про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання; якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно (ст.37 Статуту).

Відповідно до ст.58 Статуту командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу); за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

Як передбачено ст.223 Статуту, у службові відрядження підрозділи відправляються, як правило, на чолі з їх командирами; командирові підрозділу (начальникові команди) у військовій частині видаються посвідчення про відрядження і список особового складу підрозділу (команди) із зазначенням виду та номера зброї, кількості виданих боєприпасів, засвідчений гербовою печаткою військової частини й підписом начальника штабу частини. Командирові підрозділу (начальникові команди), крім того, даються вказівки про: порядок прямування та харчування в дорозі; до якого часу, куди і в чиє розпорядження відбуває підрозділ (команда); вимоги правил безпеки, правил зберігання і застосування зброї; крім того, можуть бути дані й інші вказівки, пов`язані з виконанням відповідних завдань та несенням служби підрозділом (командою).

Командир підрозділу (начальник команди) відповідає за підтримання особовим складом військової дисципліни та порядку, своєчасне виконання завдань, а також за збереження зброї, боєприпасів та іншого військового майна; прибувши до місця призначення, командир підрозділу (начальник команди) доповідає особі, в розпорядження якої прибув підрозділ (команда), а після повернення - начальникові штабу чи командирові військової частини (ст.224 Статуту).

Відповідно до п.149 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008, про затримку військовослужбовця понад строк, зазначений у посвідченні про відрядження, посадова особа, в розпорядження якої він прибув, або начальник органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України чи військовий комісар зобов`язані повідомити командира (начальника), який направив військовослужбовця у відрядження, із зазначенням причин затримки.

Як встановили суди, наказами командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 27.10.2014р. №047 та від 18.12.2014р. №062 ОСОБА_1 був призначений начальником оперативної маневреної групи (ОМГ) Військової частини НОМЕР_2 , створеної наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2014р. №06 «Про організацію виконання рішень Міністерства оборони України».

29.10.2014р. на виконання наказу командира Військової частини НОМЕР_1 та посвідчення про відрядження №774 від 29.10.2014р. позивач направлений у відрядження для проходження військової служби та виконання (бойових) завдань Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей до 18.12.2014р. до м.Краматорськ й, прибувши на місце, доповів керівництву та почав виконувати службові обов`язки у підпорядкування першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України генерал-лейтенанта ОСОБА_3 , про що видано наказ №53 від 29.10.2014р.

Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України №103 від 18.12.2014р. позивачу наказано вибути 18.12.2014р. з м.Краматорськ разом з військовослужбовцями.

Однак, 17.12.2014р. перший заступник командира Військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенант ОСОБА_2 за допомогою системи захищеного телефонного зв`язку "Обрій" віддав полковнику ОСОБА_1 усне розпорядження про організацію проведення прийому та передачі посад офіцерами ОМГ протягом 18.12.2014р. та початок маршу до пункту постійної дислокації о 6.00 19.12.2014р., яке ґрунтувалось на тому, що передчасний вихід колони міг вплинути на безпеку її руху та мати негативні наслідки в роботі ОМГ.

Позивач повідомив заступника командира Військової частини НОМЕР_1 про наказ першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України щодо необхідності вибуття з м.Краматорськ разом з військовослужбовцями 18.12.2014р., а також доповів першому заступнику керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України про отримане усне розпорядження, на що останній йому вказав про необхідність виконання наказу №103 від 18.12.2014р. й відмовив у продовженні терміну перебування у відрядженні.

З огляду на викладене, полковник ОСОБА_1 прийняв рішення розпочати марш до пункту постійної дислокації 18.12.2014р. о 07:15 й близько 21:00 цього ж дня 100% особового складу та техніки прибули у пункт постійної дислокації без пригод.

Отже, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку, що позивач, перебуваючи в розпорядженні першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, правомірно виконував його накази та розпорядження й, зокрема, наказ №103 від 18.12.2014р. щодо вибуття з м.Краматорськ саме 18.12.2014р.

Водночас, суди врахували й те, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 позивач був направлений у відрядження з 29.10.2014р. по 18.12.2014р., а тому не мав права залишатись у відрядженні в м.Краматорськ після 18.12.2014р. без відповідної зміни раніше виданого наказу, проте, такий наказ командиром Військової частини НОМЕР_1 не видавався.

Разом з тим, ст.45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999р. №551-XIV (далі Дисциплінарний статут), передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ст.68 Дисциплінарного статуту передбачено, що на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; є) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Згідно зі ст.84 - ст.86 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування, яке проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини; службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності; службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником); після розгляду письмової доповіді про проведення службового розслідування, командир проводить бесіду з військовослужбовцем, який вчинив правопорушення, та якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

При цьому, під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Суди встановили, що відповідачем визначена законом процедура притягнення до дисциплінарної відповідальності в цілому дотримана, однак при прийнятті рішення про накладення на позивача дисциплінарного стягнення ним не враховано характер та обставини подій, що відбулися, наслідки прийнятих ним рішень, його попередньої поведінки як військовослужбовця, тривалості (37 років) та успішного просування по службі й рівня знань про порядок несення останньої.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо протиправності наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №14 ДСК від 26.01.2015р. про накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність й наявність підстав для його скасування, а отже й для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Здійснивши касаційний перегляд справи, Вищий адміністративний суд України прийшов до висновку, що суди попередніх інстанцій при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій не допустили порушень норм матеріального чи процесуального права.

Доводи ж касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстав для скасування ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій рішень колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.210,220,220-1,223,224,230,231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Іваненко Я.Л.

Мойсюк М.І.