Справа № 823/2696/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м. Київ К/800/10358/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Уманського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою Уманського міського центру зайнятості на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Уманський міський центр зайнятості (далі - центр зайнятості) звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення незаконно виплачених коштів, отриманих як допомога по безробіттю і витрат на навчання.

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач у період з 21 листопада 2013 року по 15 листопада 2014 року перебувала на обліку в центрі зайнятості і отримувала допомогу по безробіттю та на професійне навчання за професією «кухар». Після чого позивачу стало відомо, що відповідач під час подання до центру зайнятості відповідної заяви була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а тому не мала права на отримання спірної допомоги. Стверджуючи, що вимогу повернути незаконно отримані кошти відповідач залишила без задоволення та посилаючись на вимоги Законів України «Про загальнообов'язкове державне страхування на випадок безробіття» та «Про зайнятість населення», позивач просив про стягнення коштів в сумі 5265,72 грн.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 6 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Оскаржуваною ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року постанову суду першої інстанцій скасовано та закрито провадження у справі.

У касаційній скарзі центр зайнятості, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку адміністративно судочинства.

Так, у відповідності до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів доходить висновку, що правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 КАС дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

У дані справі позов заявлений про стягнення грошових коштів, які стали власністю громадянки ОСОБА_4, що на думку колегії суддів не підпадає під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 КАС.

Аналогічна правова позиція була також висловлена Верховним Судом України у рішенні № 21-1884а15, яка відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковою для всіх судів України.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, застосувавши наслідки, передбачені статтею 157 КАС.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги Уманського міського центру зайнятості відхилити, а ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало