Справа № 823/5339/15
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року справа № 823/5339/15

м. Черкаси

09 год. 19 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Цаплі І.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

представника третьої особи 1 ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління МВС України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача первинна профспілкова організація Соснівського районного відділу УМВС України в Черкаській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Соснівський РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області про визнання наказу неправомірним, поновлення на посаді та стягнення грошового та речового забезпечення,

встановив:

03 грудня 2015 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1, в якій просить:

1) визнати наказ начальника УМВС України в Черкаській області №312 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України п.64 Г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) - неправомірним;

2) поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України;

3) зобовязати УМВС України в Черкаській області виплатити ОСОБА_1 грошове та речове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що позивача звільнено за відсутності правових підстав і з порушенням вимог законодавства, без врахування наявності пільг та гарантій позивача, як учасника бойових дій.

Представник відповідача щодо задоволення адміністративного позову заперечувала з підстав викладених у письмових запереченнях, зазначивши що його звільнено з огляду на набуття чинності Законом України «Про Національну поліцію» у звязку зі скороченням штатів через ліквідації органу державної влади є правомірним.

Представник третьої особи в судовому засіданні адміністративний позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку з огляду на таке.

Наказом УДАІ УМВС України в Черкаській області від 10.12.1998 № 28 о/с ОСОБА_1 з 07.12.1998 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ (а.с.49), що підтверджується копією трудової книжки БТ-І № 5818625 від 05.09.1996 (а.с.12).

06.11.2015 наказом УМВС України в Черкаській області № 312 о/с майора міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «Г» (через скорочення штатів), що підтверджується витягом з наказу (а.с.50).

Не погоджуючись з наказом з підстав недотримання процедури звільнення відповідно до Кодексу законів про працю України ст. 40 п.1 ч. 1 , ст. 49-2, Конституції України (ст. ст. 38, 43) та перевищення повноважень керівника установи щодо підписання наказу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи спір по суті суд зазначає таке.

Частиною 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» передбачено, що територіальний орган Міністерства внутрішніх справ України Управління МВС в Черкаській області перебуває в стадії припинення.

Статтею 104 ЦК України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Наказом МВС від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно витягу з Переліку змін у штатах МВС в УМВС України в Черкаській області скасовуються всі штати, скорочуються всі посади.

Відповідно до зазначеного 06.11.2015 всі працівники УМВС України в Черкаській області вважаються звільненими.

02.07.2015 Верховною радою України прийнятий Закон України № 580-VIІI «Про Національну поліцію». Набрання чинності вищевказаного закону відтерміновано до 07.11.2015, що визначено розділом ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Відповідно до статті 1 Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу закону із моменту опублікування закону (06 серпня2015 року), за три місяці.

Приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Натомість, з пояснень позивача вбачається, що він писав рапорт 4 або 5 листопада 2015 року на імя керівника обласного управління МВС України про звільнення та бажання перейти в органи Національної поліції, а також 6 чи 7 листопада 2015 року на імя керівника поліції в області, але ці рапорти ним не подавалася безпосередньому керівнику, не реєструвалися, не надходили до сектору кадрового забезпечення УМВС України в Черкаській області.

Свідок ОСОБА_4, який був безпосереднім керівником позивача начальник дільничних інспекторів Соснівського райвідділу, допитаний у судовому засідання 10.02.2016 року, підтвердив факт написання рапортів, але подальша їх доля як свідку так і позивачу невідома.

Натомість, як вбачається з довідки Головного управління Національної поліції в Черкаській області від 09.02.2016 №288/12/9/01-2016 заяви про прийняття на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Управління МВС України в Черкаській області не надходили та в журналі вихідної кореспонденції не реєструвались (а.с. 64).

На підтвердження відсутності вказаних документів УМВС в Черкаській області в судовому засіданні надано довідку від 09.02.2016 №14/9-57, в якій зазначено, що рапорт про звільнення з ОВС України у звязку з переходом у встановленому порядку на службу до Національної поліції до відділу кадрового забезпечення Управління МВС України в Черкаській області не надходили та в журналі вихідної кореспонденції не реєструвались (а.с. 63).

Твердження позивача про бажання працювати у новоствореному органі також спростовуються записом у особовій справі позивача про отримання ним особисто 06.11.2015 трудової книжки і військового квитка (а.с. 42)

Суд критично оцінює посилання позивача на порушення відповідачем процедури його звільнення, а саме неврахування відповідачем приписів ст. 40 п.1 ч.1 , ст. 49-2 Кодексу законів про працю України та не врахування наявності у нього статусу учасника бойових дій, гарантії для яких передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та КЗпП України.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

У правовій позиції, висловленій постанові Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

У листі від 23 березня 1998 року № 1-4/83 Верховний суд України також звертає увагу, що проходження служби рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ регулюється не Кодексом законів про працю, а законодавством про ці органи.

Поряд з цим суд враховує, що Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та 07.11.2015 набрав чинності Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію».

У роз'ясненні Міністерства юстиції України від 25.01.2011 «Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Оскільки позивачем не надано докази щодо його переведення та призначення у новоутвореному органі, тому підстави для його поновлення на відсутні.

Також щодо наявності у позивача статусу учасника бойових дій суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

При цьому Законом України «Про Національну поліцію» не встановлено гарантій працівникам органів внутрішніх справ при звільненні вразі ліквідації, які мають статус учасника бойових дій.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги порушення відповідачем процедури звільнення, однак як встановлено судом зазначене не знайшло свого реального підтвердження, будь-яких інших доводів не наведено.

При цьому суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначений законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС в Черкаській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу УМВС України в Черкаській області №312 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України п.64 Г Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про поновлення на службі в органах внутрішніх справ України та зобовязання УМВС України в Черкаській області виплатити ОСОБА_1 грошове та речове забезпечення за встановленими нормами за весь час вимушеного прогулу, то вони не підлягають задоволенню оскільки вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не його обовязком, і дана вимога не підлягає задоволенню з підстав законності звільнення позивача з органів внутрішніх справ за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та не виявлення ним бажання проходити службу у поліції (не доведення до відома такого бажання до УМВС України в Черкаській області), суд дійшов висновку, що УМВС України в Черкаській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги: про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Черкаській від 06 листопада 2015 року № 312 о/с про звільнення майора міліції ОСОБА_1 старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Соснівського районного відділу в місті Черкаси з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», поновлення на службі та зобовязання вчинити дії, задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-165,167,254КАСУкраїни, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволення адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлено 15 лютого 2016 року