Справа № 826/23070/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 лютого 2016 року № 826/23070/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про скасування постанови.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (надалі також - відповідач), в якому просило:

- скасувати постанову відповідача №06/16/4 від 16.09.15р. про накладення на позивача штрафу.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що спірна постанова прийнята без достатніх правових підстав, є протиправною, та завдає шкоди охоронюваним законом правам та інтересам позивача, відтак є такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з огляду на його необґрунтованість та безпідставність.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що 12.08.2015 року Нацкомфінпослуг складено акт №06/16/04-А про правопорушення ТОВ «ЕкономКомфорт» законодавства про фінансові послуги. Вказаний акт був складений на підставі розгляду скарг та документів до них, що надійшли до Нацкомфінпослуг від фізичних осіб. Відповідно до листа Нацкомфінпослуг №5142/16-8 від 19.08.15р. розгляд справи за вказаним актом був призначений на 16.09.15р. Розгляд відбувся за участю представника ТОВ «ЕкономКомфорт», яким були подані письмові пояснення з запереченнями щодо вказаних в акті правопорушень та документарні підтвердження до них.

В ході перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем законодавства у сфері фінансових послуг, а саме:

- вимоги частини 1 та частини 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в частині зобов'язання юридичної особи, яка має намір надавати фінансові послуги, звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг для включення її до державного реєстру фінансових установ, а у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій;

- вимоги пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», якою передбачено, що діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, які передбачають пряме, або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, (адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах) та може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

В подальшому, 16.09.2015р. відповідачем прийнято постанову №06/16/4 про накладення штрафу за правопорушення, вчинені на ринках фінансових послуг, згідно якої на позивача накладено штраф у розмірі 170000, 00грн.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю постанови №06/16/4 звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг регламентовані положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Статтею 23 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним Верховній Раді України.

Пунктами 9, 10 ч.1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», визначено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції: - проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; - у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, відповідач дійшов до висновку проте, що діяльність Товариства «ЕкономКомфорт» є фінансовою послугою з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах та потребує набуття статусу фінансової установи та отримання відповідної ліцензії.

Однак, суд не погоджується з такими доводами відповідача, зважаючи на наступне.

Умовами договорів укладеними фізичними особами із ТОВ «ЕКОНОМКОМФОРТ» (№№01485/ 13, 03677/ 14, 02661/ 14, 03158/ 14, 03841/ 15, 0445915), а саме: пунктом 1.1 статті 1 зазначено, що Адміністратор (позивач) за згодою учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару визначеного в Додатку № 1 до Договору.

Як встановлено п.5 ч.1 ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадах, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Таким чином, однією із істотних умов при визначенні юридичної природи фінансової послуги - є мета операції - вона має бути спрямована або на отримання прибутку або на збереження реальної вартості фінансових активів і відсутність такої істотної ознаки унеможливлює кваліфікацію певної операції як фінансової. Таким чином, операції, які за своїм змістом (своїми критеріями) не підпадають під зазначену дефініцію, не будуть підпадати під дію Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Виходячи з системного аналізу наведеної норми закону слідує, що послуги можуть бути віднесені до фінансових лише за сукупності таких ознак, зокрема: - послуги мають здійснюватись з фінансовими активами; - отримання від здійснення операцій з фінансовими активами прибутку або зайняття збереженням їх реальної вартості; - отримання від клієнтів оплати саме за послуги з операціями з їх фінансовими активами. Ці ознаки є обов'язковими для кваліфікації послуг, як фінансових.

В ході судового розгляду справи підтверджено, що від залучення платежів згідно договору про участь у програмі позивач прибутку не отримує, збереженням їх реальної вартості не займається і будь-яких послуг чи операцій з фінансовими активами за рахунок своїх клієнтів не здійснює.

Таким чином, в діяльності позивача відсутні будь-які ознаки, передбачені вказаним в законодавстві визначенням поняття фінансової послуги. Прибуток позивач отримує лише від надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг (допомога при укладанні договору, заповнення заявок на розподіл, тощо). Жодних послуг, метою яких є операції з фінансовими активами учасників і будь-яких оплат за такі послуги умови договорів не містять.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст.5 Закону вказано, що можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Вказана норма узгоджується з положеннями Розпорядження державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.04.2006р. за №477/12351).

Поряд з цим, п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах», затверджених Розпорядженням Національної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №1676 від 09.10.12р., визначено, що адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Таким чином, за вказаною послугою предметом розподілу між учасниками є тільки заздалегідь визначений товар, кількість учасників групи має бути чітко визначена, обов'язкова наявність договору між адміністратором та постачальником товару, при отриманні свідоцтва на товар його вартість перераховується виключно постачальнику, товаром не можуть бути грошові кошти.

Тобто, кінцевою метою вказаної програми є придбання товару саме адміністратором на користь учасника і заборонена виплата йому вартості товару у грошовій формі. Кошти фонду учасників знаходяться у власності адміністратора, він розпоряджається ними на власний розсуд, на власний розсуд визначає постачальника певного товару та його ціну і всі платежі учасник сплачує адміністратору саме за операції з власними фінансовими активами.

Натомість, в ході судового розгляду справи підтверджено, що кінцевою метою участі у програмі позивача є надання учаснику позики (з оформленням відповідного договору), не вимагається від учасника використання отриманих коштів виключно за їх призначенням вказаним в договорі, кошти фонду учасників не переходять у власність позивача (обліковуються на окремому рахунку, не розміщуються на депозитних та інших доходних рахунках і не використовуються у господарській діяльності адміністратора).

Таким чином, позивач проводить лише документальний супровід діяльності програми і учасники сплачують вартість тільки цих послуг.

За наслідком дослідження матеріалів справи, суд приходить до висновку проте, що жодних послуг, метою яких є операції з фінансовими активами учасників і будь-яких оплат за такі послуги умови договорів позивача не містять.

Таким чином, під час судового розгляду справи встановлено, що позивач не надає жодних послуг, які б за визначенням п.5 ч. 1 ст.1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносились до фінансових, а тому відповідно до чинного законодавства не потребує отримання ліцензії, з огляду про що постанова №06/16/4 від 16.09.15р. про накладення на позивача штрафу є протиправною, а відтак підлягає скасуванню.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №06/16/4 від 16.09.15р. про накладення на позивача штрафу.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур