Справа № 815/4347/14
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4347/14
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Харченко Ю.В.

судді - Єфіменко К.С.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною бездіяльності Державної виконавчої служби України щодо неналежного виконання судового рішення від 06.06.2007 року, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 7828 гривень та моральної шкоди в сумі 3000 гривень.

Позивач та представник позивача в судове засідання зявилися, зазначили, що підтримують позовні вимоги в повному обсязі, додаткових клопотань та пояснень не мають. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що Державною виконавчою службою України рішення апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 року по справі № 2-а-73/06 про стягнення на користь позивача 8622,03 грн. не виконувалося на протязі 7 років та виконано тільки 26.06.2014 року, після визнання дії державного виконавця неправомірними та зобовязання ДВС України виконати зазначене рішення суду за постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 року № 915/952/13-а. Таким чином позивачу спричинена матеріальна шкода у вигляді інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми заборгованості за 7 років, а також моральна шкода обумовлена депресивним станом, втратою здорового сну, моральних та фізичних страждань, тощо.

Представник відповідача від Державної виконавчої служби України в судове засідання зявився, будь-яких клопотань та пояснень по суті позовних вимог не мав, підтримав заперечення на позов надані раніше.

Представник відповідача від Державної казначейської служби України в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, не прибуття в судове засідання другого відповідача, відсутність клопотань про допит свідків, експертів, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2014 року по цій справі, яка 18.03.2015 року підтримана в повному обсязі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною бездіяльності Державної виконавчої служби України щодо неналежного виконання судового рішення від 06.06.2007 року, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 7828 гривень та моральної шкоди в сумі 3000 гривень був задоволений частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 1045,40 грн. та 3% річних за 208 днів в сумі 147,40 грн.

Однак, 01.12.2015 року Ухвалою Вищого адміністративного суду України постанова Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2014 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.03.2015 року скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою для скасування рішень суду попередніх інстанції стало не врахування того, що в частині стягнення на користь позивача 3% річних з не отриманої суми, спірні відносини виникли не з договірних правовідносин, а тому норми Цивільного кодексу України в частині застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання застосуванню не підлягають, що, в тому числі, викладено в постанові Верховного Суду України від 02.06.2015 року №2034/2034-а-3665/11.

Під час нового розгляду справи судом, з врахуванням відсутності будь-яких додаткових пояснень та клопотань сторін, встановлено наступне.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 р. по справі № 2-а-73/2006 (22а-127/07) позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі та відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданої цими діями, задоволений частково та цим рішенням з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 стягнута матеріальна шкода у розмірі 7622,03 грн. і моральна шкода в розмірі 1000 грн.

Суворовським районним судом м. Одеси 10.10.2007 року по справі № 2-А-73/06 виданий виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 7622,03 грн., моральної шкоди у розмірі 1000 грн., за яким 25.03.2008 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження та листами № М-10431/25/1 від 26.03.2008 року, № 25-50-141-405/1 від 28.05.2008 року до Державного казначейства України направлені для виконання постанова про відкриття виконавчого провадження від 25.03.2008 та платіжні вимоги №№ 141/1, 166/1, 307/1, 311/1, 321/1, 340/1, 342/1, 343/1, 344/1, 345/1, 347/1, 348/1, 349/1, 365/1, 369/1, 379/1, 383/1, 405/1.

Однак, листом №18-04/6595-9455 від 11.06.2008 року Державним казначейством України вимоги державного виконавця повернуті без виконання, оскільки, бюджетне призначення на відшкодування шкоди, завданої державною виконавчою службою Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» не передбачене, відповідні рахунки відсутні, а тому 27.06.2008 року державним виконавцем складений акт про відсутність майна у боржника та винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві.

Проте, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.03.2010 року вищезазначена постанова про повернення виконавчого документа була скасована, а відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України був зобовязаний відновити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-А-73/06, виданого 10.10.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси.

ОСОБА_1 30.09.2009 року повторно поданий на виконання виконавчий лист № 2-А-73/06, виданий 10.10.2007 року Суворовським районним судом м. Одеси, за яким 01.10.2009 року відкрито виконавче провадження, проте 18.12.2009 року виконавчий документ повернутий стягувачеві, оскільки, Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» бюджетні призначення на відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органів державної виконавчої служби не передбачені, а відповідно рахунки, з яких би здійснювалось таке відшкодування в Державному казначействі України відсутні.

На підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 19.10.2011 року по справі № 2а/1570/1125/2011, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-А-73/06 відновлено 19.09.2012 року та 23.01.2013 року зазначений виконавчий лист повторно повернений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 р. по справі № 815/952/13-а такі дії державного виконавця визнані неправомірними, постанова державного виконавця від 23.01.2013 року скасована, а відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України зобовязаний вчинити дії по виконанню виконавчого листа № 2-а-73/06.

Одеським окружним адміністративним судом 25.04.2014 року по зазначеній справі виданий виконавчий лист № 815/952/13-а, який виконаний 26.06.2014 року шляхом виконання боржником рішення апеляційного суду Одеської області від 06.06.2007 року по справі № 2-а-73/06.

На підставі розпорядження №41641946/11 від 10.10.2014 року грошові кошти у розмірі 8622,03 грн. згідно виконавчого листа № 2-а-73/06 від 10.10.2007 року та кошти в сумі 34838,06 грн. згідно Рішення Європейського суду з прав людини «Макара та інші проти України» від 12.12.2013 року №40934/06 перераховані на рахунок ОСОБА_1

Відповідно до п. 2 Рішення Європейського суду з прав люди по справі «Макара та інші проти України» Суд оголосив прийнятними скарги заявників за п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг.

Таким чином, Держава Україна сплатила законну сатисфакцію за тривалість невиконання рішення національного суду по справі 2-а-73/06 та бездіяльність Держави Україна в особі Державної виконавчої служби України при виконанні цього рішення визнана міжнародною установою, а тому додаткового підтвердження національним судом не потребує.

Така позиція викладена в п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року, зокрема, вичерпанню підлягають лише ті засоби внутрішнього правового захисту, які є ефективними, в даному випадку, чергове визнання протиправною бездіяльності виконавчої служби щодо тривалого невиконання рішення суду в аспекті ефективного поновлення порушеного права позивача не матиме будь-якого ефективного правозахисного змісту.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в частині визнання неправомірною бездіяльності Державної виконавчої служби України щодо неналежного виконання судового рішення від 06.06.2007 року.

При цьому, суд не приймає доводи відповідача щодо обєктивних причин не виконання рішення суду з підстав відсутності правового механізму його виконання, відсутності коштів, тощо, оскільки, рішення суду не виконувалося протягом 7 років та в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_3 проти Італії» визначено, що за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що зводить нанівець сутність гарантованого п. 1 ст. 6 права. В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» визначено, що не виконанням рішення державні органи позбавляють заявника на визначений період часу можливості отримати всю належну йому суму боргу, нестача бюджетних асигнувань не може слугувати виправданням за його вчинення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 7828 грн., яка складається з інфляції і трьох процентів від простроченого грошового зобовязання та моральної шкоди в сумі 3000 грн. підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом, а також, згідно із ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю, зокрема, посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є завдання майновою (матеріальної) та моральної шкоди.

Згідно із ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи зазначені положення норм законодавства та наявність бездіяльності Державної виконавчої служби України при виконанні судового рішення по справі 2-а-73/06, про що зазначено вище, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи виконавчої служби при здійсненні нею своїх повноважень має відшкодовуватися державою з врахуванням індексу інфляції.

Разом з цим, позовні вимоги позивача щодо стягнення 3% річних від простроченої суми заборгованості в складі матеріальної шкоди суд вважає не обґрунтованими та не законними, оскільки, правовідносини, які виникли щодо стягнення шкоди, заподіяної неправомірною бездіяльністю органів виконавчої служби випливають не з договірних правовідносин, а тому норми Цивільного кодексу України в частині застосування відповідальності за порушення грошового зобовязання застосуванню не підлягають

Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності.

Така позиція викладена, в тому числі, в постанові Верховного Суду України від 2 червня 2015 року №2034/2034-а-3665/11, висновки якої в силу приписів ст. 244-2 КАС України мають враховуватися судами та ці обставини стали підставою для скасування рішень першої та другої інстанції по цій справі Вищім адміністративним судом України.

Крім того, при прийнятті рішення по цій справі суд враховує, що ОСОБА_1 вже зверталася із позовом до ДВС України, ДКС України про відшкодування на її користь шкоди (інфляційних збитків та 3 процентів річних) за період з червня 2007 року по серпень 2012 року до Шевченківського районного суду м. Києва, та її позовні вимоги в цій частині були розглянуті Шевченківським районним судом м. Києва, апеляційним судом м. Києва та Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справи.

Також, в груді 2013 року ОСОБА_1 зверталася до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ДВС України, ДКС України про відшкодування на її користь шкоди (інфляційних збитків та 3 процентів річних), моральної шкоди по листопад 2013 року та рішення по цій справі набрало чинності.

Таким, чином неохоплений зазначеними справами період стосується шкоди (інфляційних збитків та 3 процентів річних) з 01.12.2013 року по 26.06.2014 року, однак, незважаючи на ідентичність способу захисту порушеного права, тотожність сторін та виклад підстав, фактичне обґрунтування цих позовів обрано як неправомірність дій та рішень субєкта владних повноважень, а обґрунтування позовних вимог по справі № 815/4347/14 бездіяльність субєкта владних повноважень, що не дає підстав для закриття провадження по цій справи по періоду з червня 2007 року по листопад 2013 року та ці обставини є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у зазначеній частині.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди в частині інфляційного збільшення суми боргу підлягає задоволенню за період з 01.12.2013 року по 26.06.2014 року з врахуванням сукупного індексу інфляцій 1,121 в сумі 1045,40 грн., а в іншій частині стягнення матеріальної шкоди з підстав викладених вище, слід відмовити.

Разом з цим, відповідно до п. 35, 38 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого 3 серпня 2011 року Постановою Кабінету Міністрів України №845 для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначено, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Таким чином, керуючись положеннями ч. 2, 3 ст. 162 КАС України суд вважає за необхідне винести постанову, яка б гарантувала дотримання та захист прав, свобод, інтересів особи, яка звернулася за судовим захистом саме шляхом стягнення інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 1045,40 грн. з Державного бюджету України шляхом списання коштів з рахунку Державної казначейської служби для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000 гривень позивач послався на завдання діями відповідачів моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття.

Однак, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували викладені позивачем обґрунтування моральної шкоди, давали б можливість визначити їх розмір, тощо.

Також суд звертає увагу, що позивач отримав сатисфакцію від Держави України за Рішенням Європейського суду з прав людини саме за тривале невиконання рішення суду та вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди було охоплено рішенням апеляційного суду Одеської області від 11.06.2014 року по справі 22-ц/785/5786/14.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно із ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими в частині стягнення інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 1045,40 грн., а в іншій частині позовних вимог позов задоволенню не підлягає.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби України, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною бездіяльності Державної виконавчої служби України щодо неналежного виконання судового рішення від 06.06.2007 року, відшкодування матеріальної шкоди в сумі 7828 грн. та моральної шкоди в сумі 3000 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 1045,40 грн. шляхом списання коштів із спеціального рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - Ю.В.Харченко

- ОСОБА_4