Справа № 2а/1570/10063/2011
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 2а/1570/10063/2011

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю представника апелянта ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, 3-тя особа ОСОБА_4 про визнання протиправними та скасування наказів повністю та в частині, поновлення на посаді в органах внутрішніх справ, -

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, 3-тя особа ОСОБА_4 та з урахуванням уточнень до позову просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області №922 від 14.11.2006 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми ОМУ ГУМВС України в Одеській області, капітана міліції ОСОБА_3В.»; визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в Одеській області № 563 о/с від 30.11.2006 року в частині звільнення начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми ОМУ ГУМВС України в Одеській області, капітана міліції ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ; поновити ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ на рівнозначній посаді; допустити до негайного виконання постанову в частині поновлення ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ на рівнозначній посаді.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач вважає, що з ОВС його було звільнено незаконно, оскільки на час винесення зазначених наказів факту вчинення ним проступку, що дискредитує звання начальницького складу органів внутрішніх справ, встановлено не було. Крім того, всупереч вимогам Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 06 грудня 1991 року №552, у нього в ході службового розслідування не відбирались пояснення щодо обставин справи, із висновком службового розслідування та наказом про звільнення з ОВС він ознайомлений не був.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2012 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 922 від 14.11.2006 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми, ОМУ ГУМВС України в Одеській області, капітана міліції ОСОБА_3В.».

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області № 563 о/с від 30.11.2006 року в частині звільнення начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми, ОМУ ГУМВС України в Одеській області, капітана міліції ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ.

Поновлено ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ на рівнозначній посаді.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із відмовою в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ з 1988 року та на момент звільнення перебував в званні капітана міліції на посаді начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

05.09.2006 року прокуратурою Одеської області було порушено кримінальну справу № 17 за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 Кримінального кодексу (КК) України за фактом затримання ОСОБА_3 співробітниками СБУ в Одеській області у службовому приміщенні за отримання хабара від громадянки ОСОБА_5 , при цьому у цей же день ОСОБА_3 був затриманий в якості підозрюваного у скоєнні злочину.

06.09.2006 року позивачем на імя начальника ОМУ ГУ МВС України в Одеській області був поданий рапорт щодо проведення службового розслідування по факту провокації хабара з боку громадянки ОСОБА_5 з метою дискредитації ОСОБА_3 (а.с. 196-197).

06.09.2006 року помічником начальника ВРП ОМУ ГУМВС України в Одеській області майором міліції ОСОБА_6 було складено висновок службового розслідування за фактом затримання капітана міліції ОСОБА_3, начальника відділення боротьби зі злочинами повязаними з торгівлею людьми ОМУ ГУМВС України в Одеській області, якийм був затверджений 09.09.2006 року. в.о. начальника Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7

У висновку зазначено, що встановлення обставин, на які посилається у своєму рапорті ОСОБА_3, на той час є неможливим, у звязку з чим вирішено направити рапорт позивача та копію висновку службового розслідування до прокуратури Одеської області для долучення до матеріалів кримінальної справи № 17 та прийняття рішення у відповідності з чинним законодавством, крім того питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 вирішити після прийняття рішення прокуратурою по кримінальній справі у відповідності до чинного законодавства. (а.с. 198-199).

Постановою прокуратури Одеської області від 08.09.2006 року ОСОБА_3 було відсторонено від займаної ним посади на період провадження досудового слідства та судового розгляду справи (а.с. 71).

ОМУ ГУ МВС України в Одеській області 12.09.2006 року було видано розпорядження № 359 «Про усунення від займаної посади начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми, ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_3В.» (а.с. 54).

09.10.2006 року досудове слідство по кримінальній справі № 17 по обвинуваченню ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України, було закінчено та кримінальна справа в порядку ст. 232 КПК України з обвинувальним висновком направлена до Приморського районного суду м. Одеси.

На підставі цього начальником ГУ МВС України в Одеській області було видано наказ від 14.11.2006 року № 922 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми, ОМУ ГУМВС України в Одеській області, капітана міліції ОСОБА_3В.», яким вирішено за вчинення проступку, що дискредитує звання працівника органів внутрішніх справ, порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, що виразилось у вступі в неділові стосунки з громадянкою ОСОБА_8, начальника відділення боротьби зі злочинами, повязаними з торгівлею людьми, ОМУ ГУМВС України в Одеській області капітана міліції ОСОБА_3 звільнити з органів внутрішніх справ України за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України (а.с. 55).

30.11.2006 року наказом начальника ГУМВС України в Одеській області № 563 о/с від 30.11.2006 року капітана міліції ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (а.с.56).

В подальшому постановою Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2011 року у кримінальній справі № 1-1498/10 ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 368 Кримінального кодексу України, у звязку із перебігом строків давності та кримінальну справу закрито на підставі ст. 49 КК України, ст. 11-1, ст. 282 КПК України (а.с. 74-75).

За загальним правилом будь-яке звільнення особи (як у відносинах публічної служби, так і у звичайних трудових відносинах) має бути обґрунтованим, тобто, мати чітко вказану підставу для звільнення, передбачену або Кодексом законів про працю України, або Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ, в даному випадку.

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 66 Положення, особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ.

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначає Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України, затверджений Законом України від 22 лютого 2006 року №3640-ІV (далі - Статут).

Статтею 1 Статуту визначено, що службовою дисципліною є дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів МВС підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.

Відповідно до статті 4 Статуту наказ є формою реалізації службових повноважень особи начальницького складу, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа, якій належить його виконати. Накази можуть даватись як в усній, так і в письмовій формі. У разі одержання наказу від старшого прямого начальника підлеглий зобовязаний виконати його та повідомити про це свого безпосереднього начальника.

Таким чином, наказ це правовий акт, виданий з метою вирішення основних і оперативних завдань органів виконавчої влади його керівником, що діє на основі єдиноначальності, містить вимогу необхідності вчинення будь-якої дії або утримання від неї конкретним виконавцем (конкретними виконавцями).

Накази повинні відповідати таким умовам: 1) виходити від начальника як провідника державної волі, а отже, відповідати чинному законодавству; 2) носити характер однозначного, обовязкового до виконання веління і видаватись з дотриманням встановленої законом форми. Виконавець може висловити свої зауваження до виконання, але при залишенні наказу в силі він повинен його виконувати під загрозою юридичних санкцій.

Встановлені спеціальні вимоги, що висуваються до наказів в системі органів внутрішніх справ України, в тому числі вимога конкретності, яка полягає в чіткому, ясному формулюванні цілей та завдань, шляхів і засобів їх досягнення. Наказ повинен бути сформульований однозначно, щоб було зрозуміло хто є виконавцем наказу, хто є його організатором, в які строки необхідно його виконати. Отже, чим конкретнішим є наказ, тим більші гарантії його успішного, чіткого та повного виконання. Крім того, встановлена вимога адресності, яка полягає в тому, що кожен наказ повинен бути призначеним чітко до одного чи кількох виконавців.

За змістом статті 7 Статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобовязує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Частиною 12 Статуту передбачено, що на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни може бути накладено такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до положень статті 14 Статуту, якою визначено порядок накладення дисциплінарних стягнень, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Відповідно до пункту 19 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 06.12.1991р. №552, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у випадку порушення кримінальної справи у відношенні працівників органів внутрішніх справ, рішення про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності приймаються тільки після встановлення їх винності або невинності у відповідності із законом, якщо цими працівниками не допущено порушень, за які можуть бути застосовані міри, передбачені дисциплінарним Статутом органів внутрішніх справ.

Дискредитація - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналізуючи складові цього поняття, можна прийти до висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до них під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у ст. 5 Закону України «Про державну службу», Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи МВС України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника ОВС та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

До таких вчинків, слід віднести: вчинення злочину, встановленого вироком суду, що набрав законної сили; скоєння корупційного діяння як різновиду адміністративного правопорушення; систематичне скоєння адміністративних правопорушень, що посягають на встановлений порядок управління, громадський порядок та громадську безпеку; заняття підприємницькою діяльністю; організацію страйків та участь у них; розголошення службової таємниці; появу на службі або поза службою в нетверезому стані, що ображає людську гідність; вживання алкогольних напоїв у форменому одязі у громадських місцях; прийняття наркотичних або токсичних препаратів без рецепту лікаря; систематичне порушення правил носіння форменого одягу, зовнішньої охайності; неодноразове грубе і зверхнє ставлення до громадян; прояви жорстокого або принизливого ставлення до людей; скоєння аморального проступку, не сумісного з продовженням служби в ОВС; систематичне поширення компрометуючої ОВС України інформації за допомогою засобів мас-медіа.

Характер встановленого службовим розслідуванням факту грубого порушення своїх службових обовязків ОСОБА_3, яке виразилось у вступі у неділові стосунки з громадянкою ОСОБА_5 за отримання хабара від останньої, передбачає притягнення позивача або до адміністративної відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, або до кримінальної відповідальності за вчинення злочину у сфері службової діяльності.

Однак з матеріалів справи вбачається, що на момент прийняття оскаржуваних позивачем наказів ГУ МВС України в Одеській області № 922 від 14.11.2006 року та № 563 о/с від 30.11.2006 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ, обвинувального вироку суду по кримінальній справі по обвинуваченню ОСОБА_3 винесено не було, а тому на момент видання оскаржуваних наказів він не міг вважатись притягнутим до кримінальної відповідальності.

Звільнення працівника міліції зі служби, у зв'язку з обвинуваченням у вчиненні злочину, допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили (ч. 6 ст.21 Закону України "Про міліцію").

Водночас, згідно з пп. й) п. 63 Положення №114, особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину у сфері службової діяльності або адміністративної відповідальності за корупційне адміністративне правопорушення.

Наказом МВС України № 552 від 06.12.1991 року було затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України (далі - Інструкція № 552).

Відповідно до п.2 зазначеної Інструкції завданням службового розслідування є повне, об'єктивне і всебічне розслідування обставин порушень, скоєних особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, виявлення причин і умов, що сприяли їхньому скоєнню, встановлення винних і забезпечення правильного застосування чинних нормативних актів для того, щоб кожних винний був притягнутий до відповідальності, а жоден невинний не постраждав.

Згідно п. 7 Інструкції № 552 підставами для проведення службового розслідування є: заяви, скарги, листи громадян; повідомлення державних органів, громадських організацій, телебачення, радіо та інших засобів масової інформації; повідомлення органів дізнання, попереднього слідства, прокурора, суду; повідомлення працівників органів внутрішніх справ про допущені або виявлені порушення.

Пунктом 9 Інструкції № 552 встановлено, що службове розслідування проводять у місячний термін з дня надходження до органу внутрішніх справ заяви, скарги, інформації чи повідомлення про порушення. Якщо закінчення місячного терміну припадає на вихідні або святкові дні, службове розслідування має бути закінчено наступного після вихідного або святкового дня. За наявності поважних причин строк проведення розслідування може бути продовжений керівництвом органу внутрішніх справ, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до пп. 10 та 11 Інструкції № 552 при проведенні службового розслідування повному, об'єктивному і усесторонньому дослідженню підлягають: подія порушення (час, місце, спосіб і інші обставини); наявність вини працівника ОВС в скоєнні порушення, мета та мотиви порушення; обставини, що впливають на ступінь і характер відповідальності порушника як пом'якшуючі, так обтяжуючі його відповідальність; характеристика особи (відношення до служби, поведінка до порушення); причини та умови, що сприяли скоєнню порушення; характер та розмір нанесених порушенням збитків. Проведенню службового розслідування, як правило, повинна передувати підготовка, в ході якої працівник, якому воно доручено, розробляє план, визначає форми та методи розслідування, вивчає нормативні акти, збирає іншу інформацію для забезпечення всесторонності, повноти та об'єктивності розслідування.

Згідно з п.14 Інструкції № 552 посадова особа при проведенні службового розслідування зобов'язана роз'яснювати особам, стосовно яких проводиться службове розслідування, їх права, забезпечувати здійснення цих прав у межах своєї компетенції, скласти за результатами службового розслідування висновок і подати його на розгляд і затвердження керівнику органу внутрішніх справ або його заступнику, ознайомити з затвердженим висновком особу, у відношенні якої проводилась перевірка, за її бажанням, якщо це не суперечить вимогам дотримання державної або службової таємниці.

Відповідно до п.15 Інструкції № 522 особа, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: давати усні та письмові пояснення, заявляти клопотання, надавати докази стосовно обставин, що досліджувалися; знайомитися після закінчення службового розслідування із затвердженим висновком, а з дозволу керівника, який призначив службове розслідування, з матеріалами перевірки в частині, що його стосуються, якщо це не суперечить вимогам про збереження державної і службової таємниці; оскаржувати затверджений висновок службового розслідування у порядку, встановленому Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ.

Статтею 12 зазначеного Статуту, за вчинення дисциплінарних проступків визначено перелік наступних дисциплінарних стягнень: усне зауваження, зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Пунктом 62 цього Положення передбачено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться: а) у запас Збройних Сил СРСР (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Як вбачається із наказу ГУ МВС України в Одеській області від 14.11.2006 року №922 підставою для його видання було складення обвинувального висновку прокуратурою Одеської області по кримінальній справі № 17 за обвинуваченням позивача у скоєнні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 2 КК України. Отже, підставою звільнення позивача із органів внутрішніх справ є вчинення позивачем дій, які містять ознаки складу злочину, та які дискредитують звання співробітника органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про міліцію» працівник міліції самостійно несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність. Службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку.

Пунктом 23 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ встановлено, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

Стаття 5 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» визначає, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, притягнуті до кримінальної відповідальності, можуть у встановленому законодавством порядку нести і дисциплінарну відповідальність згідно цього Статуту.

Згідно п. 67 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, засуджені за вчинення злочину або притягнуті до адміністративної відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, підлягають звільненню із служби в органах внутрішніх справ у триденний строк з дня отримання органом внутрішніх справ копії відповідного рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до п.19 Інструкції № 552, у випадку порушення кримінальної справи у відношенні працівників органів внутрішніх справ рішення про притягнення їх до дисциплінарної відповідальності приймається тільки після встановлення їх винності або невинності у відповідності з законом, якщо цими працівниками не допущено порушень, за які можуть бути застосовані міри, передбачені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.

Відповідно до ч. 6 ст. 21 Закону України «Про міліцію», звільнення працівника міліції зі служби у зв'язку зі звинуваченням у вчиненні злочину допускається тільки після набуття звинувачувальним вироком законної сили.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97) встановлюється принцип, відповідно до якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, вважається невинуватим доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 324 КПК України питання про наявність кримінального діяння та наявності вини підсудного у вчиненні злочину вирішується судом при постановлені вироку.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Таким чином перелічені норми законодавства дають підстави притягати співробітника міліції, в разі вчинення ним діяння, що може розцінюватись як кримінально каране, до дисциплінарної відповідальності, визначеної Статутом, лише у разі його притягнення до кримінальної відповідальності у встановленому законом порядку. Кримінально процесуальне законодавство визначає, що особа може вважатись притягнутою до кримінальної відповідальності виключно при наявності обвинувального вироку суду.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що на момент прийняття оскаржуваних позивачем наказів ГУ МВС України в Одеській області № 922 від 14.11.2006 року та № 563 о/с від 30.11.2006 року в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ, обвинувального вироку суду по кримінальній справі відносно ОСОБА_3 винесено не було, а тому на момент видання оскаржуваних наказів він не міг вважатись притягнутим до кримінальної відповідальності.

Враховуючи викладене суд вважає, що лише факт порушення відносно позивача кримінальної справи та пред'явлення йому обвинувачення у скоєнні злочинів не може беззаперечно свідчити про факт вчинення позивачем проступку, який дискредитує звання начальницького складу працівника міліції, а тому у відповідача не було законних підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за діяння, обставини скоєння якого були предметом розслідування у кримінальній справі.

Будь яких інших порушень в діях позивача, що не були предметом доказування в межах кримінальної справи, та за які можуть бути застосовані міри, передбачені Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, відповідачем в наказі № 922 від 14.11.2006 року зазначено не було.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідачем, в порушення вимог Дисциплінарного статуту та Інструкції № 552, обставини та факти вчинення проступку, що дискредитує звання працівника міліції, а саме вступу позивача в неділові стосунки з громадянкою ОСОБА_5Ю під час проведення службового розслідування взагалі не досліджувались, склад порушення дисципліни та наявність вини позивача у його вчиненні не встановлювались, будь-які пояснення з приводу зазначених обставин у позивача не відбирались, тому оскаржувані накази прийняті з порушенням процедури звільнення працівників міліції, встановленої Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України та Інструкцією № 552 щодо порядку накладення дисциплінарних стягнень.

Крім того судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що відповідачем під час прийняття оскаржуваних наказів не в повній мірі враховано попередню поведінку позивача, ставлення до виконання службових обов'язків, стажу роботи в органах внутрішніх справ та рівня кваліфікації тощо (а.с. 47; 149-184). Твердження відповідача про застосування до позивача звільнення з органів внутрішніх справ як крайнього заходу дисциплінарного впливу з огляду на накладення за період проходження ним служби в ОВС дисциплінарних стягнень, а також фактів попереднього його звільнення з органів внутрішніх справ у 1990 та 2001 роках за порушення службової дисципліни, суд на обґрунтування правомірності оскаржуваних наказів не приймає та вважає помилковим, з урахуванням відсутності у позивача на момент видання наказів №922 від 14.11.2006 року та № 563 о/с від 30.11.2006 року діючих дисциплінарних стягнень, а також скасування ГУМВС України в Одеській області наказів про звільнення позивача №47 від 24.03.1990 року та № 59 о/с від 10.04.2001 року та поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ (а.с. 143-147; 203-209).

Тому, враховуючи викладене, а також наведені вище норми Статуту та Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, судова колегія приходить до висновку, що висновок по службовому розслідуванню про притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_3 був складений формально, без дотримання вимог зазначеного вище законодавства, цим висновком не було встановлено фактичних обставин та вини позивача у скоєнні проступку, який дискредитує працівника міліції, а складання цього висновку до отримання інформації про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної або кримінальної відповідальності було передчасним, оскільки було відсутнє належне доведення вини останнього.

Виходячи з зазначеного, постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обгрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим до адміністративного позову запереченням, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31.10.2012 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст постанови складено та підписано 08.02.2016 р.

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик