Справа № 308/11775/15-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року Справа № 876/11961/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з просив визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації (далі - Управління) щодо нарахування та виплати йому щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, як інваліду війни ІІІ групи у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» № 102 від 16.04.2014 та зобовязати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, як інваліду війни ІІІ групи, у розмірі 7 мінімальних пенсій за віком, відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з урахуванням виплаченої суми.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2015 адміністративний позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржило Управління. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин положенням ст.ст.99, 100 КАС України щодо застосування наслідків пропуску строку звернення до суду. Апелянт також звертає увагу на те, що виплата позивачу разової щорічної грошової допомоги до 05 травня здійснена відповідно до Постанови КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно копії посвідчення серії Б №473813 від 23.12.2014, ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІІ групи.

10.09.2015 представник позивача ОСОБА_2 звернувся до начальника Управління із запитом про надання інформації щодо виплати щорічної грошової допомоги ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи, яка здійснюється щорічно до 5 травня та у яких розмірах, зокрема у 2013, 2014 та 2015 роках така виплачувалась.

Згідно відповіді Управління № 1811/01-19 від 16.09.2015 на адвокатський запит, гр. ОСОБА_1 було виплачено до 5 травня разову грошову допомогу у 2013 році 1895 грн, 2014 році 2020 грн та у 2015 2200 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору щодо виплати позивачу у 2014 році до 5 травня, як інваліду війни IIІ групи щорічної разової грошової допомоги, тому вважав, що застосуванню підлягає саме ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постанова КМУ «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» № 102 від 16.04.2014.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах : інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

Пунктом 21 Розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» була змінена вище зазначена стаття Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в якій зокрема зазначено, що щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом України про Державний бюджет.

Проте, рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення п.20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» стосовно виплати щорічної разової допомоги.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

У 2014 році зміни до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» станом на час виплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня не вносилися.

Таким чином, відповідач у 2014 році повинен був застосовувати законодавство, яке діяло на час проведення відповідних щорічних виплати грошової допомоги до 5 травня, а саме : ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в редакції від 25.12.1998, згідно якої, щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІІ групи виплачується разова грошова допомога у розмірі сім мінімальних пенсій за віком.

Право на встановлення у 2014 році розміру разової грошової допомоги до 5 травня КМУ законодавцем не надавалось, а тому при виплаті позивачу даної допомоги, відповідач повинен був керуватися положеннями Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Посилання відповідача, як на правомірність своїх дій, щодо проведення виплати щорічної разової грошової допомоги на оздоровлення позивачу відповідно до постанови КМУ № 102 від 16.04.2014 «Деякі питання виплати у 2014 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами визначаються, зокрема, основи соціального захисту, а ст.75 Основного Закону встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада. Конституція не надавала права парламенту делегувати свої повноваження іншим державним органам, а останнім - своїми нормативно-правовими актами змінювати положення законів.

Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами колегія суддів приходить до висновку, що при здійсненні позивачу нарахування або перерахунку пенсії застосуванню підлягають положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не постанова КМУ, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», зокрема приписами п.6-7 «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено, що норми і положення ст.ст.12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, однак зазначені зміни до Закону були внесені лише 31 липня 2014 року (набрали чинності з 03 серпня 2014 року), тобто після проведених позивачу виплат.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальна пенсія за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Таким чином, виплата разової грошової допомоги інваліду війни ІІІ групи до 5 травня за 2014 рік повинна становити сім мінімальні пенсії за віком, з урахуванням вимог ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В силу ст.17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка містить положення про те, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня здійснюють органи праці та соціального захисту населення, обов'язок по виплаті спірної допомоги слід покласти саме на відповідача.

Покликання апелянта на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розмірів щорічної грошової допомоги, як на причину невиконання зобов'язань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»).

Крім того, щодо доводів апелянта в частині пропуску позивачем шестимісячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свої прав, свобод чи інтересів.

Проте, підстав стверджувати про те, що ОСОБА_1 дізнався про розмір вищезазначеної допомоги в день його перерахування на його банківську картку немає, оскільки відповідачем не надано доказів того, що він повідомляв позивача про нарахування цих коштів.

Крім того, як встановлено вірно встановлено судом, про порушення своїх прав позивач дізнався тільки після отримання відповіді Управління 16.09.2015, у яких розмірах йому було виплачено щорічну разову допомогу до 05 травня, як інваліду війни ІІІ групи у 2014 році.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що про порушення свого права на отримання одноразової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, встановленому ст.13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" позивач дізнався в день отримання відповіді на заяву.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що відповідач, провівши ОСОБА_1 виплату щорічної допомоги до 5 травня у 2014 році в розмірі, визначеному постановою КМУ, діяв протиправно.

Відповідно до ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи, викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ужгородської районної державної адміністрації залишити без задоволення, а постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 листопада 2015 року по справі № 308/11775/15-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

ОСОБА_3

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 15.02.2016.