Справа № 817/3361/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2016-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3361/15

29 січня 2016 року 09год. 38хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до відділу Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції
про визнання незаконною та скасування постанови
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до начальника відділу державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення арешту та заборону відчуження майна, винесену державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції за виконавчим провадженням, відкритим 13.07.2007 за виконавчим листом №2-743 від 20.08.2001, за яким стороною виконавчого провадження є ОСОБА_3, та якою накладено арешт на квартиру 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, Рівненської області, зняти арешт на квартиру 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, накладений державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції за виконавчим провадженням, відкритим 13.07.2007 за виконавчим листом №2-743 від 20.08.2001.

В обґрунтування адміністративного позову, позивач зазначив, що звернувся до нотаріуса з метою укладення договору дарування своєї частини квартири, однак нотаріус повідомив, що останнє є неможливим через накладення арешту на дану квартиру відділом Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції (далі відділ ДВС Кузнецовського МУЮ). Разом з тим, відповідачем було відмовлено у видачі копії спірної постанови, мотивуючи тим, що позивач не є стороною виконавчого провадження. Посилаючись на норми ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», позивач наголосив, що у разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Співвласники майна не несуть жодної відповідальності за борги дієздатного боржника та не відповідають своїм майном за його зобовязання. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник позивача, з мотивів зазначених в позовній заяві, просив позов задовольнити повністю.

Відповідач позов не визнав, подав письмове заперечення, в якому зазначив, що винесення вказаної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження мотивовано тим, що у відділі ДВС Кузнецовського МУЮ на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №2-743 від 20.08.2001 про стягнення аліментів ОСОБА_3. Оскільки, в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за громадянином ОСОБА_3 значиться на праві приватної спільної сумісної власності (1/1 частка) квартира 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, то відповідачем прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. З цих підстав, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.20-21).

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши всі докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступне.

05.10.2015 ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса з метою укладення договору дарування своєї частини квартири. Однак, нотаріусом повідомлено, що на квартиру за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80 накладено арешт відділом ДВС Кузнецовського МУЮ.

07.10.2015 позивач звернувся до відділу ДВС Кузнецовського МУЮ з проханням надати копію даної постанови з пояснення причин та підстав накладення арешту на майно(а.с.6).

Листом від 19.10.2015 №2684 відповідачем повідомлено, що ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження, а тому відсутні підстави для надання інформації у звязку з чим накладався арешт на майно(а.с.7).

Згодом, 30.10.2015 позивач звернувся із скаргою на дії відділу ДВС Кузнецовського МУЮ до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Рівненській області(а.с.8).

13.11.2015 Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області підтримано позицію висловлену відділом ДВС Кузнецовського МУЮ в частині того, що ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження та не користується правами наданими ст. 12 Закону. Додатково вказано на те, що відповідно до ч.1 ст.60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту(а.с.9).

Таким чином, з підстав зазначених в позовній заяві та доданих до неї матеріалів, суд дійшов висновку про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Як встановлено судом, 10.09.2007 року державним виконавцем відділу ДВС Кузнецовського МУЮ ОСОБА_4 прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3, зокрема квартиру за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80, на праві приватної спільно сумісної власності в співвідношенні 1/1 частини.

Підставою, що послугувало для прийняття постанови від 10.09.2007 було примусове виконання виконавчого листа №2-743 виданого 20.08.2001 Кузнецовським міським судом про стягнення аліментів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини на утримання неповнолітньої дитини щомісячно, починаючи з 09.08.2001 (а.с.18).

Згідно із копії свідоцтва про право власності на житло від 20.10.2000, квартира, яка знаходиться за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80 належить на праві приватної спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_6, ОСОБА_2 та членам сімї ОСОБА_3, ОСОБА_7(а.с.4).

Факт приватного спільного сумісного володіння квартирою, що знаходиться за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80 між позивачем та іншими членами сімї також підтверджується копією технічного паспорту на квартиру (а.с.5), а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.01.2016 (а.с.34-35).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче провадження" (далі - Закон України № 606 від 21.04.1999).

Відповідно до ст. 1 Закону України № 606 від 21.04.1999 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 та 2 ст. 8 Закону України № 606 від 21.04.1999 передбачено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Відповідно ч.1 ст. 11 до Закону України № 606 від 21.04.1999 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки (ч.2 ст. 11 до Закону України № 606 від 21.04.1999).

Згідно із ч.1 ст. 12 цього Закону сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

В силу положень ч. 1 ст.27 Закону України № 606 від 21.04.1999 у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації (ч.1 ст. 52 Закону України № 606 від 21.04.1999).

Крім того, суд звертає увагу, що у ч.6 ст. 52 цього Закону закріплено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Закону України № 606 від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч.2 ст. 57 Закону України № 606 від 21.04.1999).

Згідно з статтею 321 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 355 ЦК України визначено поняття і види права спільної власності, а саме: майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

В ч.1 ст.368 ЦК України зазначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами 1, 2 ст. 369 цього Кодексу встановлено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 371 ЦК України визначено, що кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку, встановленому статтею 366 цього Кодексу.

З аналізу наведених норм, суду необхідно зазначити, що державним виконавцем відділу ДВС Кузнецовського МУЮ порушено норми закріплені у ЦК України та Законі України № 606 від 21.04.1999, при прийняття спірної постанови від 10.09.2007 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до наданих доказів, судом встановлено, що позивач володіє квартирою, що знаходиться за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80 разом із іншими особами, в тому числі з ОСОБА_3.

Так, судом встановлено, що у відділі ДВС Кузнецовського МУЮ на примусовому виконанні перебуває виконавчий лист №2-743 про стягнення аліментів із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частини на утримання неповнолітньої дитини щомісячно, починаючи з 09.08.2001.

Крім того, відповідачем зясовано, що за громадянином ОСОБА_3 значиться на праві приватної спільної сумісної власності (1/1 частка) квартира, що знаходиться за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80.

На підставі цього, 10.09.2007 державним виконавцем відділу ДВС Кузнецовського МУЮ ОСОБА_4 прийнято постанову про накладення арешту на вищезазначену квартиру та оголошено заборону на її відчуження.

Таким чином, боржником за відкритим виконавчим провадженням є ОСОБА_3.

Натомість, позивач - ОСОБА_2 не є стороною виконавчого провадження, за яким накладено арешт на майно, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Кузнецовськ, м-н Вараш, буд.45 А, кв.80. А тому, з цих підставі йому відмовлено в наданні інформації у звязку з чим накладено арешт на квартиру.

Разом з тим, у разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами (в даному випадку позивачем), стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (ч.6 ст. 52 Закону України № 606 від 21.04.1999).

Однак, відповідачем в супереч нормам чинного законодавства не звернено стягнення на частку майна боржника. Натомість, накладено арешт на все майно.

Разом з тим, у суду відсутні докази звернення відповідача до суду із поданням про визначення часток відповідної квартири, на яку накладено арешт. Так як, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, для звернення стягнення на неї здійснюється у порядку передбаченому нормами ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що у зв'язку прийняттям постанови про накладення арешту на квартиру та оголошення заборони на її відчуження, яка перебуває у приватній спільній сумісній власності позивача та боржника ОСОБА_3, порушені майнові права позивача.

З огляду на це, постанова про накладення арешту та заборону відчуження майна, винесену державним виконавцем відділу ДВС Кузнецовського МУЮ за виконавчим провадженням, відкритим 13.07.2007 за виконавчим листом №2-743 від 20.08.2001, за яким стороною виконавчого провадження є ОСОБА_3, та якою накладено арешт на квартиру 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, - є протиправною, а тому підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про зняття арешту на квартиру 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, накладений державним виконавцем відділу ДВС Кузнецовського МУЮ за виконавчим провадженням, відкритим 13.07.2007 за виконавчим листом №2-743 від 20.08.2001, то суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно частини 1, 2 ст.162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Поряд з цим, необхідно зазначити, що статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Цими приписами Основного Закону України втілено загальновідому формулу обмеження дискреційних повноважень органів державної влади (дозволено лише те, що передбачено законом), тобто органи одних гілок державної влади не вправі перебирати на себе функції і повноваження інших гілок влади.

Зважаючи на вказаний конституційний принцип, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які свідчили б про вирішення питань, які належить до компетенції такого субєкта владних повноважень.

Також, як встановлено нормами Закону України № 606 від 21.04.1999, державний виконавець самостійно приймає відповідне рішення про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження, а також зняття арешту з майна. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх обєднань у діяльність державного виконавця, повязану з проведенням виконавчих дій, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

З цього слідує, що зняття арешту із майна є дискреційним повноваженням державного виконавця, яке проводиться у відповідності до норм Закону України № 606 від 21.04.1999.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження в ході судового розгляду, тому позовні вимоги є такими, що підлягають до часткового задоволення.

Підстави застосування ст.94 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення арешту та заборону відчуження майна, винесену державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Кузнецовського міського управління юстиції за виконавчим провадженням, відкритим 13.07.2007 за виконавчим листом №2-743 від 20.08.2001, за яким стороною виконавчого провадження є ОСОБА_3 та якою накладено арешт на квартиру 80 по м-ну Вараш,45 А, м. Кузнецовськ, Рівненської області.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.