Справа № 805/151/16-а
Суддя: Бабаш Г.П.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 р. Справа № 805/151/16-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Бабаш Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про скасування постанови ВП №40433849 від 20.03.2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про скасування постанови ВП №40433849 від 20.03.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 04.03.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №СМ-SМЕ 107/078/2008. Для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником його зобовязань ОСОБА_2 було надано в іпотеку нерухоме майно базу відпочинку «Волна», що знаходиться за адресою: Донецька обл., Першотравневий район, смт. Ялта, пров. Маяковського, 2-а та належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що встановлено умовами договору іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 04.03.2008 року. За рішенням Загальних зборів акціонерів ЗАТ «ОТП Банк» змінило назву на ПАТ «ОТП Банк», тобто ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк». 29.04.2010 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Також, між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 30.04.2010 року укладено договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 24.03.2008 року. За заявою стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 02.09.2013 року №4981 постановою від 28.10.2013 року за виконавчим написом нотаріуса ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» з метою задоволення вимог ТОВ «Факторинг Україна» за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна відкрито виконавче провадження ВП №40433849. 20.03.2014 року в рамках даного виконавчого провадження державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: накладено арешт на базу відпочинку «Волна». Одночасно заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику, у тому числі й зазначеного предмету іпотеки. 24.03.2014 року вищезазначений виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, у звязку з наявністю на даний час заборони на відчуження зазначеного нерухомого майна, накладеного постановою від 20.03.2014 року позивач позбавлений права задовольнити вимоги іпотекодержателя із вартості предмету іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку». Таким чином, просив скасувати постанову ВП №40433849 від 20.03.2014 року.

Представники сторін не заперечували проти здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження, про що надали відповідну заяву.

Таким чином, керуючись ч.6 ст.128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 04.03.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір №СМ-SМЕ 107/078/2008.

Для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником його зобовязань ОСОБА_2 було надано в іпотеку нерухоме майно базу відпочинку «Волна», що знаходиться за адресою: Донецька обл., Першотравневий район, смт. Ялта, пров. Маяковського, 2-а та належить іпотекодавцю на праві приватної власності, що встановлено умовами договору іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 04.03.2008 року.

За рішенням Загальних зборів акціонерів ЗАТ «ОТП Банк» змінило назву на ПАТ «ОТП Банк», тобто ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником всіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк».

29.04.2010 року між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Також, між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 30.04.2010 року укладено договір відступлення прав вимоги за Договором іпотеки № РМ-SМЕ 107/078/2008 від 24.03.2008 року.

За заявою стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 02.09.2013 року №4981 постановою державного виконавця від 28.10.2013 року за виконавчим написом нотаріуса ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» з метою задоволення вимог ТОВ «Факторинг Україна» за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, відкрито виконавче провадження ВП №40433849.

20.03.2014 року в рамках виконавчого провадження ВП №40433849 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: накладено арешт на базу відпочинку «Волна». Одночасно заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику, у тому числі й зазначеного предмету іпотеки.

24.03.2014 року виконавчий документ виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» з метою задоволення вимог ТОВ «Факторинг Україна» за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо строку звернення до суду з даним позовом суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративний позов, відповідно до ст. 99 КАС України, може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 1 ст. 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішеннями, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Позивачем до суду надано клопотання про поновлення строку на оскарження постанови державного виконавця, яке обґрунтоване тим, що 15.01.2016 року з метою перевірки інформації щодо факту завершення виконавчого провадження ВП №40433849 через ідентифікатор виконавчого провадження було встановлено факт накладення державним виконавцем арешту на майно базу відпочинку «Волна», що перебуває в іпотеці, шляхом винесення відповідної постанови 20.03.2014 року. При цьому, позивач вказує на те, що зазначена постанова на його адресу не надходила.

В ході судового розгляду справи представником відповідача зазначені обставини не спростовані.

Суд зазначає, що вирішуючи питання щодо можливості визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, суд виходить з того, що сам по собі інститут строку на звернення до адміністративного має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

На переконання суду, наслідки пропуску строку позовної давності в адміністративному процесі, підлягають застосуванню виключно у разі наявності сумніву можливості встановлення об'єктивної істини в розглядуваній справі внаслідок значного спливу часу.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що строк звернення до суду із зазначеним адміністративним позовом позивачем не пропущено.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 року № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В силу ст. 11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (ч. 4 ст. 57 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця від 20.03.2014 року накладено арешт на базу відпочинку «Волна», що знаходиться за адресою: Донецька обл., Першотравневий район, смт. Ялта, пров. Маяковського, 2а, що належить боржнику ОСОБА_2, та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_2С, лише в межах суми боргу.

Частиною 1 ст. 575 Цивільного кодексу України встановлено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У відповідності до приписів ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі:

виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів;

якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Відповідно до ст. 36 даного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно приписів ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Суд приймає до уваги ту обставину, що накладення арешту на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» здійснено в рамках виконавчого провадження ВП №40433849, відкритого на підставі виконавчого напису нотаріуса ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» з метою задоволення вимог ТОВ «Факторинг Україна» за рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, стягувачем за яким є ТОВ «Факторинг Україна».

Проте, у звязку з наявністю на даний час заборони на відчуження зазначеного нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця від 20.03.2014 року, позивач позбавлений права задовольнити вимоги іпотекодержателя із вартості предмету іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до вищезазначених приписів Закону України «Про іпотеку».

Крім того, суд враховую ту обставину, що 24.03.2014 року виконавчий документ виконавчий напис нотаріуса ОСОБА_3 про звернення стягнення на нерухоме майно базу відпочинку «Волна» повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

На час розгляду даної справи даний виконавчий документ повторно до органів державної виконавчої служби для примусового виконання не предявлявся.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що наявність заборони на відчуження нерухомого майна бази відпочинку «Волна», накладеного постановою державного виконавця ВП №40433849 від 20.03.2014 року, перешкоджає реалізації прав позивача як іпотекодержателя, передбачених Законом України «Про іпотеку».

У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАСУ якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 8, 9, 10, 11, 51, 69, 70, 71, 72, 86, 122, 128, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про скасування постанови ВП №40433849 від 20.03.2014 року - задовольнити повністю.

Скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ВП №40433849 від 20.03.2014 року про накладення арешту на базу відпочинку «Волна», що знаходиться за адресою: Донецька обл., Першотравневий район, смт. Ялта, пров. Маяковського, 2а, що належить боржнику ОСОБА_2, та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_2С, лише в межах суми боргу.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судові витрати у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги. У разі застосування судом частини третьої ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У випадку подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Бабаш Г.П.