Справа № 826/12276/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 лютого 2016 року № 826/12276/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Нагорянський С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області
про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого оперуповноваженого відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. № 196 від 24 січня 2013 року, затверджену начальником Управління СБ України в Київській області С. Качуровським про заборону в'їзду громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україну строком на 5 років.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року справу прийнято до свого провадження суддею Нагорянським С.І.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з огляду на обставини, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, подав письмові заперечення проти позову.

У судовому засіданні 10 лютого 2016 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Як пояснив позивач, 24 січня 2013 року старшим оперуповноваженим відділу захисту національної державності Служби безпеки України в Київській області Подейко В.С. прийнято постанову № 196, затверджену начальником Управління СБ України в Київській області С. Качуровським про заборону в'їзду громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україну строком на 5 років.

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що оскаржувана постанова № 196 від 24 січня 2013 року порушує його законні права та інтереси, оскільки жодних обґрунтувань щодо строку заборони в'їзду, опису обставин та характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння позивачем не містить. Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про її скасування.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, зазначив, що ГУ СБУ у м. Києві та Київській області є неналежним відповідачем у справі, оскільки оскаржувану постанову винесено Управлінням СБУ в Київській області, тобто іншим регіональним органом. Дана установа ліквідована згідно Указу Президента України від 26 березня 2013 року №160/2013, запис про припинення юридичної особи внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Оскільки Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області не є правонаступником ліквідованої установи, тому не може бути відповідачем у справі.

По суті позову відповідач зазначив, що у ході виконання покладених на органи СБ України завдань, Управлінням Служби безпеки України у Київській області було встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 займається діяльністю, що суперечить інтересам національної безпеки України. За таких обставин, постанова № 196 від 24 січня 2013 року про заборону в'їзду позивачу в Україну строком на 5 років, є законною та обґрунтованою.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Стосовно доводів відповідача про те, що він не може відповідати за даним позовом, суд зазначає, що ліквідовані Управління Служби безпеки України у місті Києві та Управління Служби безпеки України у Київській області, а також новоутворене Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області є суб'єктами владних повноважень - територіальними органами Служби безпеки України.

Правонаступником ліквідованих Управління Служби безпеки України у місті Києві та Управління Служби безпеки України у Київській області щодо виконуваних ними повноважень є та установа (установи), на яких покладено виконання відповідних повноважень, незалежно від формального правонаступництва юридичних осіб.

Оскільки замість ліквідованих Управління Служби безпеки України у місті Києві та Управління Служби безпеки України у Київській області згідно Указу Президента України від 26 березня 2013 року №160/2013 утворено одну установу - Головне управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, суд вважає, що саме на неї і покладено виконання повноважень Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, відтак відповідач є правонаступником у спірних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Узбекистану, а тому порядок в'їзду його на територію України регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.2011 року (далі Закон №3773-VI).

Відповідно до статті 1 Закону №3773-VI іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Згідно з ст. 3 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 9 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в'їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

В силу статті 13 Закону №3773-VI, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні.

Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 1 червня 2009 року N 344 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 р. за N 785/16801, рішення про заборону в'їзду в Україну особі (далі - рішення про заборону в'їзду) приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Судом встановлено, що постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2012 року у справі № 1005/6335/2012 визнано винним громадянина Узбекистану ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 471 Митного кодексу України та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. та конфіскації в дохід держави вилучених у нього 1806 (одна тисяча вісімсот шість) доларів США, вартість яких становить 14 434,46 грн.

Постанова суду набрала законної сили 17 липня 2012 року.

Позивач не оскаржив постанову Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2012 року у справі № 1005/6335/2012, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за здійснення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 471 Митного кодексу України.

Частиною 4 ст.72 КАС України визначено, що постанова суду у справі про адміністративний проступок, який набрав законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалена постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Як визначено у пункті 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке ст.13 Закону №3773-VI передбачена заборона в'їзду в Україну, суд вважає, що відповідачем правомірно прийняте рішення про таку заборону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський