Справа № 826/2350/14
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" лютого 2016 р. м. Київ К/800/56437/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів : Логвиненко А.О. (доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову Київського апеляційного адміністративного суду у справі

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про скасування вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И В :

24.02.2014р. до суду надійшов позов ОСОБА_3 про скасування вимоги Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі ДПІ) від 21.11.2013р. №Ф-77 про сплату заборгованості в сумі 3582,09грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 4.04.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014р. скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову, якою позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, ДПІ звернулась із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та залишити в силі постанову суду першої інстанції. При цьому відповідач зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог.

У своїх запереченнях позивач зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 має статус фізичної особи-підприємця та знаходиться на спрощеній системі оподаткування, сплачує єдиний податок по групі 3, найманих працівників не має. Одночасно позивач являється пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років, що підтверджується пенсійним посвідченням позивача НОМЕР_1 серії НОМЕР_2.

Відповідачем на адресу позивача направлено вимогу від 21.11.2013р. №Ф-77 щодо оплати заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 3582,09грн., що виникла станом на 21.11.2013р.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI).

Відповідно до ст. 2442 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В постанові Верховного Суду України від 10.03.2015р. у справі № 21-56а15 зазначено, що: «Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є ФОП, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

За приписами частини четвертої статті 4 цього Закону особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналізуючи цю норму права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить з її буквального змісту, оскільки наведене регулювання не має очевидної алогічності, суперечності, двозначності.

Отже, право не сплачувати єдиний внесок поширюється лише на осіб, прямо перерахованих в аналізованій нормі ? пенсіонерів за віком або інвалідів, які отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Це право не поширюється на пенсіонерів за вислугою років, у тому числі на тих, які досягли пенсійного віку для пенсії за віком.

Пенсія за віком є одним із видів пенсійного страхування, яке здійснюється за рахунок коштів, що надходять від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до відповідних страхових фондів і не зараховуються до Державного бюджету України. Саме з цих фондів покриваються витрати на медичні профілактично-реабілітаційні заходи, допомогу на поховання пенсіонерів за віком тощо.

На відміну від пенсій за віком, правила призначення пенсій за вислугу років регламентуються Законом № 2262-ХІІ.

Статтею 8 зазначеного Закону передбачено, що виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

За змістом статті 7 Закону № 2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Таким чином, зазначеним Законом фактично визнається той факт, що пенсії, передбачені Законом України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) та Законом № 2262-ХІІ, є різними державними пенсіями. Відмінність зумовлена юридичними та фактичними підставами призначення цих видів пенсій та джерелами фінансування.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України на підставі аналізу зазначених норм права дійшла висновку, що положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ не поширюються на осіб, які отримують пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону № 2262-XII, незважаючи на можливе досягнення ними загального пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком».

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 отримує пенсію за вислугою років, в зв'язку з чим, з огляду на висловлену Верховним Судом України правову позицію по цій категорії справ, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ст.226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231, 254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві задовольнити.

Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2014р., залишивши в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 4.04.2014р.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст.ст. 235-244 КАС України.

Судді А.О. Логвиненко

О.Є. Донець

В.Ф. Мороз