Справа № 803/16/16
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Справа № 803/16/16

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Шикун О.Є.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області про скасування наказу №322 о/с від 05.11.2015 про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 ОСОБА_1 було звільнено у запас з постановкою на військовий облік через скорочення штатів згідно пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та відповідно до пунктів 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач своє звільнення з посади вважає незаконним, таким що прийняте відповідачем без попередження його про звільнення, без врахування переважного права на залишення на роботі, без пропозиції щодо переведення на іншу роботу, без погодження з профспілковим комітетом, а тому просить наказ про його звільнення визнати протиправним та скасувати, поновити на роботі та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 02.02.2016 в даній справі в якості другого відповідача залучено Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

04.02.2016 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог. Просив зобовязати відповідача вчинити дії шляхом допуску його до проходження атестації щодо визначення професійних здібностей проходження служби в Національній поліції України, а також просив стягнути на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в позові відмовити. Додатково зазначила, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень, з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в ОВС до настання зазначеного в цьому пункту терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою КМУ №730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи, а Головне управління Національної поліції у Волинській області за законом не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. Тому, вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства, в звязку з чим в задоволенні позову просила відмовити. Як доказ надала довідки, що будь-яких рапортів з приводу переведення чи звільнення до УМВС України у Волинській області та до Головного управління Національної поліції у Волинській області від ОСОБА_1 не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу УМВС України у Волинській області від 20.06.2013 №184 о/с був призначений на посаду дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ковельського міського відділу (з обслуговування міста Ковеля та Ковельського району) УМВС України у Волинській області.

З оглянутого судом наказу начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено у запас з постановкою на військовий облік через скорочення штатів згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та згідно пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З пояснень позивача в судовому засіданні слідує, що з даним наказом він ознайомився 08.12.2015.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.

До таких актів належать Закони України: «Про Національну поліцію», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991 № 114, Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки, Кодекс законів про працю України (КЗпП), Закон України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» та інші.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Законом України «Про Національну поліцію» визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до статті 47 цього Закону призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно повязана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обовязки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Як вбачається з Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців №21640535 від 27.01.2016, Управління міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 10.11.2015 знаходиться в стані припинення (а.с. 42).

Судом встановлено, що Закон України «Про Національну поліцію» був опублікований 06.08.2015 та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон був прийнятий 02.07.2015 та опублікований 06.08.2015) з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У звязку з цим, відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, повязаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП України) у якому визначено основні трудові права працівників.

Таким актом є Кодекс законів про працю України у якому розкрито механізм скорочення працівників.

Враховуючи ту обставину, що спеціальним Законом не визначено строк попередження працівників міліції про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, тобто працівники вважаються попередженими про наступне скорочення Законом, а тому необхідності персонального попередження про наступне скорочення працівників у органу міліції не було.

Пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 на момент звільнення перебував на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ковельського міського відділу (з обслуговування міста Ковеля та Ковельського району) УМВС України у Волинській області.

З оглянутих в судовому засіданні листів УМВС України у Волинській області за №77/01/26/01-2016 від 18.01.2016 та ГУ Національної поліції у Волинській області №76/01/26-2016 від 18.01.2016 вбачається, що ОСОБА_1 з 07.08.2015 по 06.11.2015 та з 07.11.2015 по даний час з рапортом щодо звільнення з ОВС в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, такі документи на адресу вищевказаних органів не надходили та не реєструвалися (а.с. 24, 25).

Обмежень, передбачених Законом щодо звільнення позивача не встановлено.

Відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктом 70 вказаного Положення передбачено, що звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку проводиться до підполковника міліції начальниками управлінь внутрішніх справ областей, яким таке право надано Міністром.

Як слідує з наказу начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 «По особовому складу», ОСОБА_1 звільнений через скорочення штатів згідно пункту 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та на підставі подання начальника Ковельського МВ УМВС України у Волинській області про звільнення дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Ковельського міського відділу (з обслуговування міста Ковеля та Ковельського району) УМВС України у Волинській області (а.с.16, 18).

Крім цього, суд не приймає до уваги твердження позивача про незаконність його звільнення з посиланням на ту обставину, що таке звільнення відбулось без погодження профспілкового органу, оскільки відповідно до вимог частини першої статті 43 Кодексу законів про працю України у разі ліквідації установи попередньої згоди профспілкового органу для розірвання трудового договору не потрібно.

З огляду на вищевказане, оскаржуваний наказ прийнятий УМВС України у Волинській області з дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак позовна вимога щодо його скасування в частині звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати до задоволення не підлягає.

Також не підлягає до задоволення вимога позивача про зобовязання відповідача вчинити дії шляхом допуску ОСОБА_1 до проходження атестації щодо визначення професійних здібностей проходження служби в Національній поліції України з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних засадах у поліції і якому присвоєне спеціальне звання поліції.

Статтею 57 вказаного Закону визначений порядок атестації поліцейського.

Зокрема, атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової карєри.

Атестування поліцейських проводиться:

1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу;

2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність;

3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

З огляду на вищевикладене, на ОСОБА_1 не поширюються норми Закону України «Про Національну поліцію» як такого, що не склав Присягу поліцейського, не проходить службу на відповідних посадах у поліції та якому не присвоєно спеціальне звання поліції, а тому законодавчо визначені підстави для проходження атестації відсутні.

Разом з тим, не підлягає до задоволення позовна вимога щодо стягнення з УМВС України у Волинській області на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., завданої неправомірними діями відповідача, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною другою статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про стягнення моральної шкоди, позивач повинен був зазначити та довести в чому полягає завдана йому моральна шкода та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, вказати докази, якими це підтверджується.

З огляду на те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не доведено в судовому засіданні причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і такою шкодою, тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Таким чином, оскільки звільнення позивача з органів внутрішніх справ було проведено з дотриманням вимог діючого законодавства, на ОСОБА_1 не поширюються норми Закону України «Про Національну поліцію» в частині проведення атестації, також позивачем в ході судового розгляду даної справи всупереч вимогам частини першої статті 71 КАС України не обґрунтовано та не доведено позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 11, 17, 158, частинами третьою, сьомою статті 160, статтями 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29.07.1991 №114, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про скасування наказу в частині звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, зобовязання вчинити дії та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 15 лютого 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий О. А. Лозовський