Справа № 537/3101/15-а
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 р. Справа № 537/3101/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бартош Н.С.

Суддів: Філатова Ю.М. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Афанасьєва О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.10.2015р. по справі № 537/3101/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області

про визнання протиправним рішення та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області, в якому просив визнати протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області № 250 від 10.06.2015 року щодо відмови поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 08.06.2012 року, в розмірах відповідно чинного законодавства.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.10.2015 р. позовні вимоги задоволено частково.

Рішення управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області № 250 від 10.06.2015 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті йому раніше призначеної пенсії за віком визнано протиправним.

Зобовязано управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 30.05.2015 року, та виплачувати її відповідно до чинного законодавства.

ОСОБА_1, частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції, зобов'язуючи відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 30.05.2015 року, тобто з дати звернення з заявою про поновлення виплати пенсії, не врахував Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України " Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV та виникнення підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, яка була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. Просить суд апеляційної інстанції змінити постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.10.2015 р. та зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області з урахуванням вимог ч.1 ст.46 Закону №1058-IV поновити йому виплату пенсії за віком, починаючи з 30.05.2012 року, та виплачувати її відповідно до чинного законодавства.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України оскаржувана постанова була переглянута в межах апеляційної скарги позивача.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, перебуває на консульському обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, станом на 2015 рік постійним місцем проживання ОСОБА_1 є держава Ізраїль, про що є відповідна відмітка у паспорті позивача ( а.с. 9).

ОСОБА_1 проживав у м. Кременчуці за адресою: АДРЕСА_1, перебував на пенсійному обліку в органах соціального захисту населення та отримував пенсію за віком. З лютого 1999 року у звязку із виїздом його на постійне місце проживання за кордон виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена.

Представник позивача 30.05.2015 року звернувся до УПФ України в м. Кременчуці із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії в Україні.

УПФ України в м. Кременчуці розглянуто заяву та 10.06.2015 року винесено рішення, відповідно до якого позивачу відмовлено у поновленні раніше призначеної пенсії за віком, у звязку з тим, що угода між Урядом України та Урядом Ізраїлю не укладалася, а також тим, що документи не засвідченні у визначеному законодавством порядку.

Не погодившись з рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача позивачу у поновленні раніше призначеної пенсії за віком, з посиланням на те, що угода між Урядом України та Урядом Ізраїлю не укладалася, а також тим, що документи не засвідченні у визначеному законодавством порядку, є необґрунтованою та такою, що порушує права, свободи та законні інтереси позивача.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін за результатами його перегляду в межах апеляційної скарги управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області в частині визнання протиправним рішення № 250 від 10.06.2015 року щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті йому раніше призначеної пенсії за віком .

Дослідивши матеріали справи та апеляційну скаргу ОСОБА_1 колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування загальнообовязкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципом рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обовязків стосовно сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України не допускає обмеження права на соціальний захист за ознакою місця проживання громадянина України.

У відповідності з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

За таких обставин, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, з 7.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування".

Таким чином у позивача виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, а тому відповідач неправомірно відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Що стосується дати, з якої підлягає поновлення позивачу виплати пенсії, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто, підстави поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а саме з 07.10.2009 року.

Судова колегія вважає хибним вимоги позовної заяви та апеляційної скарги щодо поновлення виплати пенсії з 30.05.2012 року з посиланням на ч.1 ст.46 Закону №1058-ІV, яка передбачає, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.

Вказана норма регулює відносини з приводу пенсії, що нарахована. Позивачу після припинення виплати - пенсія не нараховувалася.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

З урахуванням вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що захист порушених прав позивача має бути здійснено шляхом зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком, починаючи з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції через порушення ним норм матеріального права, які призвели до ухвалення частково неправильного рішення, слід змінити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.10.2015р. по справі № 537/3101/15-а змінити, виклавши третій абзац її резолютивної частини в такій редакції:

"Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 07.10.2009 року".

В іншій частині постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 06.10.2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови виготовлений 15.02.2016 р.