Справа № 813/5832/15
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року м. Львів Справа № 876/12397/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Рибачука А.І.,
суддів Багрія В.М., Качмара В.Я.,
з участю секретаря Бадівської О.О.,
представника відповідача Дубан О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року по справі № 813/5832/15 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, звільнення з військової служби в запас,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 липня 2014 року № 162 в частині продовження йому строку контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації, а також на строк, необхідний для прийняття рішення про укладення нового контракту; звільнити його з військової служби в запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням строку контракту.
Позовні вимоги обґрунтовував посиланням на те, що оскаржуваний пункт наказу є незаконним, оскільки зміни до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення) щодо продовження, у разі настання особливого періоду, дії контракту понад встановлені ним строки були внесені до згаданих нормативних актів після укладення ним контракту, є такими, що істотно звужують обсяг його прав, а відповідно не мають зворотної дії в часі та не могли застосовуватись до правовідносин щодо проходження ним військової служби в Збройних Силах України за контрактом. Також зазначав, що оскаржуваний пункт наказу є незаконним й з огляду на те, що прийнятий на підставі частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з якою до строку військової служби не зараховується час відбування військовослужбовцями покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні та пункту 33 Положення, згідно з яким військовослужбовцям, які перебували в умовах, що з об`єктивних причин (перебування в полоні, заручником, інтернованим у нейтральній державі, якщо місце перебування невідоме, за інших обставин) унеможливлювали укладення нового контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, строк контракту продовжується до прийняття судом рішення про визнання їх безвісті відсутніми чи оголошення померлими або до закінчення перебування у зазначених умовах і повернення до підрозділів, в яких вони проходили військову службу, а також на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту, які до спірних правовідносин застосовуватись не могли, оскільки він не відбував покарання в дисциплінарному батальйоні та не перебував в умовах, які б унеможливлювали укладення нового контракту.
Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позов.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просила відмовити в її задоволенні.
Позивач в судове засідання не з`явився, хоча його належним чином було повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду, що відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає судовому розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 липня 2011 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.
05 лютого 2014 року позивач повідомив відповідача про небажання укладати новий контракт, подавши заяву про звільнення зі служби.
Пунктом 2 наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 08 липня 2014 року № 162 військовослужбовцям військової служби за контрактом Збройних Сил України, в тому числі й позивачу, продовжено строк контракту про проходження військової служби до оголошення демобілізації, а також на строк необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту.
З 15 вересня 2014 року відповідно до директиви Генерального штабу Збройних Сил України від 26 липня 2014 року № 00748 (дск) та наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12 вересня 2014 року № 54 (дск) військова частина НОМЕР_1 перейшла на нове умовне найменування військова частина польова пошта НОМЕР_3 .
Листом від 08 жовтня 2014 року № 4528 тимчасово виконуючий обов`язки командира військової частини польової пошти НОМЕР_3 повідомив позивача про продовження строку дії укладеного з ним контракту. Також позивачу було надіслано витяг з згаданого вище наказу та копію укладеного з ним контракту.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення, оформлене пунктом 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08 липня 2014 року № 162 в частині продовження позивачу строку контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України до оголошення мобілізації, а також на строк необхідний для прийняття рішення щодо укладення нового контракту прийняте у відповідності до норм законодавства, що діяло на момент його прийняття та є правомірним.
Суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини в даній справі врегульовані нормами Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про оборону України» та згаданим вище Положенням.
Підстави звільнення з військової служби визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно з пунктом «б» частини другої вказаної статті звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом проводиться на підставах, передбачених частиною шостою цієї статті, згідно з якою контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із закінченням строку контракту.
Однак Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені певні особливості щодо продовження військової служби в особливий період.
Так, згідно з частиною восьмою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Частина восьма статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містить перелік підстав для звільнення з військової служби під час дії особливого періоду, відповідно до якого під час дії особливого періоду, зокрема, під час проведення мобілізації з військової служби звільняються:
а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 16 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;
в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;
г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;
ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:
виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);
утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;
необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;
наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей;
д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;
е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільового) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України оголошено часткову мобілізацію.
Враховуючи те, що строк укладеного з позивачем контракту закінчився в особливий період, а подана позивачем заява про звільнення із служби не обґрунтована посиланням на підстави, визначені частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», йому правомірно відмовлено у звільненні з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та продовжено військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації.
Щодо доводів позивача на безпідставне посилання в оскаржуваному наказі на норми частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункт 33 Положення, то такі також не спростовують висновку суду першої інстанції про правомірність відмови позивачу у звільненні з військової служби, оскільки окремі дефекти оформлення наказу про продовження строку контракту, зокрема помилкове посилання на конкретні статті законодавства не можуть бути підставою для визнання такого наказу протиправним, якщо із змісту такого наказу можливо ідентифікувати передбачену законом фактичну підставу для продовження строку контракту.
Також необхідно зазначити, що на момент прийняття оскаржуваного наказу частина восьма статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» діяла у викладеній вище редакції, яка встановлювала певні особливості щодо продовження військової служби в особливий період, а не в редакції наведеній позивачем.
Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини першої статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду без змін.
Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року по справі № 813/5832/15 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: А.І. Рибачук

Судді В.М. Багрій

В.Я. Качмар

Повний текст ухвали виготовлено 12 лютого 2016 року.