Справа № 826/9880/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м. Київ К/800/6367/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Рибченка А.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року

у справі № 826/9880/14

за позовом Казеного підприємства спеціального приладобудування "Арсенал"

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень- рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Казене підприємство спеціального приладобудування "Арсенал" (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - відповідач) про скасування податкових повідомлень-рішень від 26 червня 2014 року № , № , № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок платника за березень 2014 року. За результатами перевірки складено акт № 48/26-55-15-02/14307357 від 12 червня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: п. 198.1, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем завищено податковий кредит з податку на додану вартість за лютий 2014 року на 25972,00 грн. та завищено від'ємне значення податку на додану вартість за березень 2014 року на 79922,00 грн.; п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем завищено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 947410,00 грн.

Підставою для вказаних висновків відповідача, стала відсутність, на його думку, реального виконання господарських операцій позивача з його контрагентами.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки відповідачем винесені податкові повідомлення-рішення від 26 червня 2014 року: № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 947410,00 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 473705,00 грн.; № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 79922,00 грн.; № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 38958,00 грн., у тому числі за основним платежем - 25972,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 12986,00 грн.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п. 200.4 ст. 200 ПК України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем укладено договори поставки з ТОВ «ВТС-ПРОМ» 25 листопада 2013 року № 3 та з Підприємством об'єднання громадян «Брендоборонмаркет» Громадської організації «Комітет з питань протидії корупції та організованій злочинності» від 21 січня 2014 року № 339. На підтвердження виконання умов вказаних договорів позивачем надано: специфікації, видаткові накладні, податкові накладні, рахунки на оплату, платіжні доручення, прибуткові ордери, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей. Придбані товари оприбутковані позивачем та відображені в бухгалтерському обліку.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на акт ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 15 травня 2014 року № 1378/26-55-22-08/38922650 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ВТС-ПРОМ» щодо підтвердження господарських відносин із ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Цикломен-Н» за січень, лютий 2014 року». Вказаним актом встановлено, що податковий кредит ТОВ «ВТС-ПРОМ» у розмірі 1052963,28 грн. за січень 2014 року сформовано на 100% по взаємовідносинах з ТОВ «Вербена-Н», а за лютий 2014 року - у розмірі 1031203,39 грн. за рахунок взаємовідносин з ТОВ «Цикломен-Н». В подальшому, відповідач посилається на акти про неможливість проведення зустрічних звірок ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Цикломен-Н», а також на матеріали досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 0051 тстосовно посадових осіб ТОВ «Вербена-Н» і ТОВ «Цикломен-Н».

Колегія суддів, вказані доводи до уваги не бере, оскільки в перевіряємому періоді позивач не здійснював господарські відносини з ТОВ «Вербена-Н», ТОВ «Цикломен-Н» і не може нести відповідальність за порушення вказаними товариствами вимог податкового законодавства (зазначена позиція також збігається із висновками Європейського суду з прав людини у справах "Інтерсплав" проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03). Крім того, відповідачем не доведено, що ТОВ «Вербена-Н» і ТОВ «Цикломен-Н» є єдиними постачальниками контрагента позивача - ТОВ «ВТС-ПРОМ», що виключало б можливість придбання ТОВ «ВТС-ПРОМ» товару у інших контрагентів з метою подальшої реалізації його позивачу. Також слід зазначити, що вказані акти лише фіксують факт неможливості проведення зустрічних звірок та не можуть давати оцінку реальності здійсненим господарським операціям.

При цьому, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судами першої та апеляційної інстанцій, укладені правочини відповідають економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2015 року у справі № 826/9880/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) А.О. Рибченко