Справа № 2а-36/08
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Справа № 876/11457/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання Кіри Н.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Калуської міської ради, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_5, Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про визнання нечинними рішень, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_4, правонаступником якого є ОСОБА_3, звернувся в суд з позовом до відповідача - Виконавчого комітету Калуської міської ради, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_5, Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, в якому просив визнати нечинними рішення Калуської міської ради від 26.10.2004 року №517 «Про часткове перепланування квартири №1 на вул. Грушевського, 43 та влаштування окремих входів у підвал та на горище», «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири №1 в житловому будинку на вул.Грушевського, 43 з влаштуванням мансарди, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск» № 274 від 07.06.2005 року, «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску на вул.Грушевського, 43/1» №463 від 20.09.2005 року, «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на вул.Грушевського, 43/1 під аптеку» №337 від 05.09.2006 року, а також рішення «Про прийняття в експлуатацію аптеки на вул.Грушевського, 43/1» №335 від 17.07.2007 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 доповнила позовні вимоги та просила визнати недійсними дозвіл на виконання будівельних робіт №73 від 10.08.2005 року, акти Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта від 12.09.2005 року та від 05.07.2007 року, визнати недійсними свідоцтва про право власності на аптечний кіоск від 06.10.2005 року, від 02.08.2007 року; технічні паспорти від 19.12.2006 року, від 27.07.2011 року, від 16.05.2012 року, визнати недійсним акт обстеження санітарно-технічного стану квартири №1 на вул. Грушевського, 43 від 17.05.2005 року, зобовязати ОСОБА_2 поновити конструкції горища будинку №43 на вул. Грушевського, м.Калуш, ліквідувати самовільно збудовану прибудову до будинку №43 на вул. Грушевського, не включати обладнання в аптеці, що створює шум, визнати будинок №43/1 по вул. Грушевського в м.Калуші фактично неіснуючим і повернути 36 кв.м. підвальних приміщень у спільну власність мешканців будинку №43, на вул. Грушевського в м.Калуші.

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що її права як власника домоволодіння по вул.Грушевського, 43 у м.Калуші є порушеними, оскільки спірні рішення відповідача обмежують вільний доступ до користування підсобними приміщеннями та горищем, які належать їй, такими рішеннями та діями третьої особи ОСОБА_2 порушуються умови проживання. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 у судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Апелянт ОСОБА_3 в судове засіданні не прибула, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлена належним чином, подала в суд клопотання про розгляд справи у її відсутності, підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене суд вважає можливим проведення розгляду справи в її відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Треті особи - ОСОБА_5, Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації, Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області в судове засіданні не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача та третьої особи ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору у цій справі є визнання нечинними рішень Виконавчого комітету Калуської міської ради від 07.06.2005 року №274 «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири №1 в житловому будинку на вул.Грушевського,43 з влаштуванням масандри, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск»; від 20.09.2005 року №463 «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску по вул. Грушевського,43/1»; від 26.10.2004 року № 517 «Про часткове перепланування квартири №1 на вул.Грушевського,43 та влаштування окремих входів у підвал та на горище»; від 05.09.2006 року №337 «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на вул.Грушевського,43/1»; від 17.07.2007 року №335 «Про прийняття в експлуатацію аптеки на вул.Грушевського,43/1», визнати недійсними дозвіл на виконання будівельних робіт №73 від 10.08.2005 року, актів Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта від 12.09.2005 року та від 05.07.2007 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на аптечний кіоск від 06.10.2005 року, від 02.08.2007 року; технічних паспортів від 19.12.2006 року, від 27.07.2011 року, від 16.05.2012 року, визнання недійсним акту обстеження санітарно-технічного стану квартири №1 на вул. Грушевського, 43 від 17.05.2005 року, зобовязання ОСОБА_2 поновити конструкції горища будинку №43 на вул. Грушевського, м.Калуш, ліквідувати самовільно збудовану прибудову до будинку №43 на вул. Грушевського, не включати обладнання в аптеці, що створює шум, визнати будинку №43/1 по вул. Грушевського в м. Калуші фактично неіснуючим і повернення 36 кв.м. підвальних приміщень у спільну власність мешканців будинку №43, на вул.Грушевського в м.Калуші, визнання громадського будинку 43 «б» на вул.Грушевського фактично неіснуючим і повернення підвальних приміщень цього будинку у спільну власність мешканців будинку №43.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що ряд спірних рішень виконавчого комітету Калуської міської ради вже були предметом судового спору при розгляді цивільних справ, зокрема, рішення №274 від 07.06.2005 року, рішення №337 від 05.09.2006 року, рішення від №335 від 17.07.2007 року, та рішеннями суду, які набули законної сили, були визнані чинними та такими, що не підлягають скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірні рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас субєктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення субєктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Так, відповідно до ч.2 ст.171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України, також вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у позові просить визнати нечинними рішення Виконавчого комітету Калуської міської ради від 07.06.2005 року №274 «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири №1 в житловому будинку на вул.Грушевського,43 з влаштуванням масандри, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск»; від 20.09.2005 року №463 «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску по вул. Грушевського,43/1»; від 26.10.2004 року № 517 «Про часткове перепланування квартири №1 на вул.Грушевського,43 та влаштування окремих входів у підвал та на горище»; від 05.09.2006 року №337 «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на вул.Грушевського,43/1»; від 17.07.2007 року №335 «Про прийняття в експлуатацію аптеки на вул.Грушевського,43/1».

Вказані рішення є правовими актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обовязки тільки тих субєктів (чи визначеного цим актом певного кола субєктів), яким його адресовано.

Посилання позивача на порушення її прав є безпідставними, оскільки зазначені рішення не стосуються її безпосередньо. Оскаржувані рішення стосуються приміщень, власником яких, як вбачається з матеріалів справи, є ОСОБА_2

Право на захист - це самостійне субєктивне право, яке заявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власників вказаного майна), в тому числі і позивача ОСОБА_4, правонаступником якого є апелянт ОСОБА_3, прав чи обовязків у звязку із оскаржуваними рішеннями не породжує для останньої і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2015 року у справі № 21-34а15, а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в п.5 мотивувальної частини Рішення №7-рп/2009 від 16 квітня 2009 р. (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі оскаржуваних рішень виконавчого комітету Калуської міської ради від 07.06.2005 року №274 «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири №1 в житловому будинку на вул.Грушевського,43 з влаштуванням масандри, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск»; від 20.09.2005 року №463 «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску по вул. Грушевського,43/1»; від 26.10.2004 року № 517 «Про часткове перепланування квартири №1 на вул.Грушевського,43 та влаштування окремих входів у підвал та на горище»; від 05.09.2006 року №337 «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на вул.Грушевського,43/1»; від 17.07.2007 року №335 «Про прийняття в експлуатацію аптеки на вул.Грушевського,43/1» ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на приміщення. Крім того, як встановлено в судовому засіданні кожне наступне рішення приймалося на виконання попереднього рішення, оскаржувані рішення, які є актом індивідуальної дії, вичерпали свою юридичну силу після їх реалізації, а саме: після одержання власником майна документів, що посвідчують право власності.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність майна, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника майна, оскільки у таких осіб виникло право власності на майно і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Таким чином, колегія суддів справах дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірні рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту, а тому і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені законами України, тобто в порядку цивільного судочинства.

Така правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України (постанова від 01 жовтня 2013 року справа №21-228а13, від 06 жовтня 2015 року справа 21-1306а15), а в силу вимог ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_2 поновити конструкції горища будинку №43 на вул. Грушевського, м.Калуш, ліквідувати самовільно збудовану прибудову до будинку №43 на вул. Грушевського, не включати обладнання в аптеці, що створює шум, визнати будинок №43/1 по вул. Грушевського в м. Калуші фактично неіснуючим і повернення 36 кв.м. підвальних приміщень у спільну власність мешканців будинку №43, на вул.Грушевського в м.Калуші, визнання громадського будинку 43 «б» на вул.Грушевського фактично неіснуючим і повернення підвальних приміщень цього будинку у спільну власність мешканців будинку №43, то такі необхідно вирішувати також в порядку цивільного судочинства, як за субєктним складом, так і за предметом позову, оскільки в силу вимог ч.2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення, а такий спір необхідно розглядати в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…). З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, разом з тим, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на те, що в цьому випадку неоднаково застосовано ст. 6 Конвенції стосовно суду, встановленого законом. Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Згідно з п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв постанову з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим постанова суду підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 196, п.4 ч.1 ст.198, ст.ст.203, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року у справі № 2а-36/2008 - скасувати, та провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

ОСОБА_6

Повний текст ухвали виготовлено15 лютого 2016 року.