Справа № 201/2172/14-а(2а/201/75/2014)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

"13" січня 2016 р. справа № 201/2172/14-а(2а/201/75/2014)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченко В.Є., Коршуна А.О.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

за участю:

представника позивачів ОСОБА_1,

представника відповідача-2 ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

прокурора Барчук А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного вищого навчального закладу "Національний гірничий університет"

на постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 р. у справі №201/2172/14-а(2а/201/75/2014)

за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5

до Дніпропетровської міської ради (далі відповідач-1), Управління Держземагентства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області (правонаступник Управління Держгеокадастру у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області) (далі відповідач-2),

третя особа Державний вищий навчальний заклад "Національний гірничий університет",

за участю прокурора Дніпропетровської області,

про визнання неправомірними дій, визнання нечинним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати нечинним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 року №2053 та скасувати Державний акт на право постійного користування землею по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, від 19.09.2000 року, номер державної реєстрації 001156, виданий Національній гірничій академії України, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 року № 2053, в результаті чого повернути земельну ділянку по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, у комунальну власність розпоряднику земель територіальної громади м.Дніпропетровська, Дніпропетровській міській раді;

- визнати неправомірними дії Управління Держземагентства у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області з приводу відмови у наданні погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному

розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську, по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га;

- зобов'язати Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області погодити, у відповідності до норм ст.186-1 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га, та надати висновки про його погодження;

- визнати неправомірними дії Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області з приводу відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га.;

- зобов'язати Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області зареєструвати земельну ділянку на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га, на підтвердження чого надати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна. 61-Д, площею 0,0429 га, з зазначенням права комунальної власності.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 р. позов задоволено, а саме:

- визнано нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 серпня 2000 року № 2053 та скасовано Державний акт на право постійного користування землею по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, від 19.09.2000 року, номер державної реєстрації 001156, виданий Національній гірничій академії України, на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 серпня 2000 року № 2053, в результаті чого повернути земельну ділянку по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, у комунальну власність розпоряднику земель територіальної громади м. Дніпропетровська, відповідачу-1;

- визнано неправомірними дії відповідача-2 з приводу відмови у наданні погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську, по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га;

- доручено відповідачу-2 погодити, у відповідності до норм ст. 186-1 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га, та надати висновки про його погодження;

- визнано неправомірними дії відповідача-2 з приводу відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га;

- доручено відповідачу-2 зареєструвати земельну ділянку на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, замовниками якого є позивачі, по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га, на підтвердження чого надати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку у м. Дніпропетровську по просп. Гагаріна, 61-Д, площею 0,0429 га, з зазначенням права комунальної власності.

Постанова мотивована тим, що третя особа не погоджувала межі ані з позивачами, ані з попередніми власниками нежитлової будівлі, кафе, що призвело до помилкового визначення площі земельної ділянки, наданої у постійне користування третій особі. Позивачами було подано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, по просп. Гагаріна, 61-Д, проте, цей проект не було розглянуто відповідачем-2 та не прийнято висновки про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або про відмову в такому погодженні.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, третя особа оскаржила її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі третя особа посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заявник, зокрема, зазначив, що судом не досліджено та не встановлено, які саме права та законні інтереси позивачів порушено рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000р. №2053 та виданим на його підставі державним актом на право постійного користування землею учбового закладу, по пр. Гагаріна, 61 у м. Дніпропетровську. Не встановлено, коли та на підставі якої норми матеріального права у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виникли ті права, що начебто порушенні у даному випадку.

Вказане рішення прийнято у 2000 році без порушень прав позивачів, оскільки вони набули право власності на кафе лише у червні 2011p., а попередній власник ОСОБА_6 набув право власності на кафе у травні 2011 року на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19.04.2014 р. справа №2-6736/11, що підтверджується п.3 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі-кафе.

Визнаючи протиправними дії управління Держземагентства щодо відмови 07.11.2013р. за №28/4 у погодженні проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,0429 га кафе по пр. Гагаріна, 61-д у м. Дніпропетровську, судом, в порушення ст.ст. 69, 70, 71, 89 КАС України, залишено поза увагою, що в матеріалах справи вказаний лист відсутній.

Зазначене свідчить про незаконність судового рішення, так як всупереч вимог ст. 159 КАС України, воно ґрунтується на припущеннях, не підтверджених доказами, наявними у матеріалах справи.

При цьому, визнаючи нечинним рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 р. №2053, скасовуючи державний акт на право постійного користування землею Державного вищого навчального заклад "Національний гірничий університет", суд припинив право державного навчального закладу на користування земельною ділянкою площею 0,2512 га по пр. Гагаріна, 61, тобто вийшов за межі компетенції адміністративного суду.

Відповідний висновок щодо компетенції адміністративних судів викладений в ухвалі Верховного Суду України від 01.10.2013 у справі №21-228а13, який, відповідно до ст. 244-2 КАС України має враховуватися судами при застосуванні таких норм права.

Разом із цим, мотивуючи судове рішення, суд послався на висновки, які не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, судом встановлено помилковість визначення площі земельної ділянки, наданої у постійне користування Національній гірничій академії України за відсутності будь-якої землевпорядної документації, відомостей державного земельного кадастру та матеріалів перевірок відповідних контролюючих органів.

При цьому, припиняючи право користування навчального закладу на земельну ділянку площею 0,2512 га на підставі ст. 120 Земельного кодексу України у зв'язку із набуттям позивачами права власності на будівлю кафе, поза увагою суду залишилося те, що на вказаній ділянці розміщений гуртожиток університету, а також те, що споруда кафе та земельна ділянка університету мають різні адреси.

Також, в порушення ст. 159 КАС України, судом залишено поза увагою, що з 1995 року в Україні діє заборона на передачу та вилучення майна державних начальних закладів, що доводить невідповідність судових висновків щодо обґрунтованості позовних вимог положенням законодавства. Пунктом 2 Указу Президента України від 16.06.1995р. №451 "Про положення про національний заклад (установу) України" органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України "Про освіту" основні фонди, оборотні кошти та інше майно державних навчальних закладів, установ, організацій та підприємств системи освіти не підлягають вилученню.

Судове рішення не містить жодного посилання на матеріали справи, якими доведено наявність у Дніпропетровської міської ради повноважень щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою, а також наявності спору з цього питання між органом місцевого самоврядування та позивачами. Також, судом не визначено, чим саме Дніпропетровська міська рада, як і рішення виконавчого комітету від 17.08.2000р., винесене за сім років до виникнення об'єкту нерухомості, що перебуває у власності позивачів, порушують їх права.

Окрім вказаного, зараховуючи земельну ділянку площею 0,2512 га по пр. Гагаріна, 61 до земель запасу комунальної власності Дніпропетровської міської ради для подальшої передачі у власність позивачів, суд проігнорував положення пункту "з" ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України, згідно якого земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності є землями державної форми власності, які не можуть передаватися у приватну власність.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представники третьої особи, відповідач-2 та прокурор апеляційну скаргу підтримали.

Представник позивачів у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник відповідача-1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, що не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивачам, на підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, кафе від 30 червня 2011 року, належить на праві власності нежитлова будівля, кафе, що розташоване за адресою: місто Дніпропетровськ, проспект Гагаріна, будинок 61-Д.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 14.11.2012 року №160/28 позивачам було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлової будівлі, кафе по просп. Гагаріна, 61-Д.

На підставі клопотання позивачів від 19 квітня 2013 року №13/3420, графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, орієнтовною площею 0,0450 га, з метою продажу цієї земельної ділянки по фактичному розміщенню нежитлової будівлі, кафе, керуючись земельним законодавством України та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішенням Дніпропетровської міської ради від 24 квітня 2013 року № 64/34 було внесено зміни пунктів 2 та 5 рішення Дніпропетровської міської ради від 14 листопада 2012 року № 160/28.

Згідно до п. 2.1. зазначеного рішення позивачі замовили у суб'єкта господарювання - ТОВ "Фірма "Геосистема" розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Гагаріна, 61-Д, орієнтовною площею 0,0450 га.

01 листопада 2013 року позивачі звернулись до відповідача-2 для погодження документації із землеустрою та подальшої реєстрації земельної ділянки по просп. Гагаріна, 61-Д.

Листом від 07 листопада 2013р. №28/4 позивачам відмовлено у погодження проекту землеустрою. Відмова мотивована тим, що станом на 01.01.2013p., запроектована земельна ділянка загальною площею 0,0429 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, 61-Д, накладається на земельну ділянку по просп. Гагаріна буд.61, загальною площею 0,2512 га, що належить на праві постійного користування Національній гірничій академії України.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позовних вимог позивачів в повному обсязі на підставі того, що:

- третя особа не погоджувала межі земельної ділянки з власниками нежитлової будівлі, кафе, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, 61-Д;

- відповідачем-2 не було розглянуто проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Гагаріна, 61-Д, та не були надані висновки про відмову або погодження цього проекту.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивачів, з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Судом встановлено, що за рішенням Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 року №2053 земельна ділянка площею 0,2512 га, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, 61, була передана Національній гірничій академії України (правонаступником якої є Державний вищий навчальний заклад "Національний гірничий університет"), на підставі зазначеного рішення видано Державний акт на право постійного користування землею від 19.09.2000 року, номер державної реєстрації 001156.

Відповідно до ст.23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. N 561-XII, чинного на час отримання третьою особою Державного акту на право постійного користування землею від 19.09.2000 року, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Отже, зазначене рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 року №2053, яке є актом індивідуальної дії, вичерпало свою юридичну силу після реалізації, а саме після одержання третьою особою Державного акту на право постійного користування землею від 19.09.2000 року та його державної реєстрації.

В постанові 01.10.2013 року №21-228а13 Верховний Суд України дійшов до висновку, що "після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 ЗК та 16 Цивільного кодексу України".

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду України, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачів в частині оскарження рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.08.2000 року №2053, а також щодо оскарження Державного акту на право постійного користування землею по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, від 19.09.2000 року, номер державної реєстрації 001156, в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року N 2768-III (далі ЗК України N 2768-III) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116 ЗК України N 2768-III).

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом (ч.5 ЗК України N 2768-III).

Згідно ч.1 ст.120 ЗК України N 2768-III у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч.2 ст.120 ЗК України N 2768-III).

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти (ч.6 ст.120 ЗК України N 2768-III).

Відповідно до п."е" ст.141 ЗК України N 2768-III підставами припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Відповідно до ч.1 ст.186-1 ЗК України N 2768-III проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано обєкт будівництва або планується розташування такого обєкта, подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури (ч.2 ст.186-1 ЗК України N 2768-III).

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту (ч.4 ст.186-1 ЗК України N 2768-III).

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобовязані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обовязковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.5 ст.186-1 ЗК України N 2768-III).

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч.6 ст.186-1 ЗК України N 2768-III).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.2 договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, кафе від 30 червня 2011 року кафе розташоване на неприватизованій земельній ділянці площею 0,0234 га, кадастровий номер :03:235:0049, що підтверджується Довідкою №У/5700/6/8, виданою 30.06.2011 року Управлінням Держкомзему у м.Дніпропетровську Дніпропетровської області Головного управління Держкомзему у Дніпропетровської області.

Відповідно до п.3 вказаного договору нежитлова будівля, кафе, що відчужується, належить Продавцю на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2011 року, справа №2-6736/11, що набрало чинності 30.04.2011 року та зареєстрованого 17.05.2011 року КП "Дніпропетровське міжміське-бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради згідно ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав № 29976171, реєстраційний номер 33659182, бланк серія ССУ №692477.

Як вбачається зі змісту рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2011 року у справі №2-6736/11 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/15876341) судом було встановлено, що "позивачеві ОСОБА_3 рішенням Дніпропетровської міської ради від 10.08.2007 р. № 106/18 була надана в оренду для проектування та будівництва споруди громадського харчування (кафе) земельна ділянка площею 0,0234 га, кадастровий № :03:235:0049, в районі будинку АДРЕСА_1 (а.с. 17-20).

08.11.2007 р. між позивачем та Дніпропетровською міською Радою був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на два роки (а.с. 7-13) та остання фактично передана позивачеві (а.с. 14, 15).

Як вбачається з документації технічної інвентаризації, на зазначеній земельній ділянці позивачем була зведена будівля кафе що складається з літ. А-1 будівля кафе, поз. 1-11, загальною площею 179,7 кв.м., у тому числі літ. А1-1 прибудова; літ. а, а1 ганки, І мостіння (а.с. 42-44).

Розпорядженням міського голови м. Дніпропетровська від 22.02.2011 р. № 69-р зведеній позивачем будівлі була присвоєна адреса - АДРЕСА_1 (а.с. 41)."

Таким чином, з наведеного вбачається, що нежитлова будівля, кафе за адресою: м.Дніпропетровськ, просп. Гагаріна, 61-Д, розміщена саме на земельній ділянці площею 0,0234 га, яка і була надана саме для проектування та будівництва споруди громадського харчування. Інша частина земельної ділянки, яку позивачі також виявили бажання придбати у власність по фактичному розміщенню нежитлової будівлі кафе, площею 0,0216га (0,0450га-0,0234га) знаходиться у користуванні третьої особи на підставі Державного акту на право постійного користування землею по пр. Гагаріна буд. 61, м. Дніпропетровськ, загальною площею 0,2512 га, від 19.09.2000 року, номер державної реєстрації 001156.

Висновки суду першої інстанції щодо непогодження третьою особою меж земельної ділянки з власниками кафе не відповідають матеріалам справи, оскільки право постійного користування земельною ділянкою по пр. Гагаріна буд. 61 у м. Дніпропетровськ було отримано третьою особою у 2000 році, тобто до виділення земельної ділянки по пр. Гагаріна буд. 61-Д у м. Дніпропетровськ під будівництво споруди громадського харчування та отримання права власності на цю споруду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про правомірність відмови відповідача-2 від 07 листопада 2013р. №28/4 у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Гагаріна, 61-Д, орієнтовною площею 0,0450 га, у звязку з тим, що запроектована земельна ділянка накладається на земельну ділянку, що належить на праві постійного користування третій особі.

Посилання представника позивачів на положення ст.149 ЗК України N 2768-III та погодження Державного вищого навчального закладу "Національний гірничий університет", в особі ректора університету ОСОБА_7 від 01 березня 2012 року до міського голови Дніпропетровської міської ради, посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (зареєстровано в реєстрі за №179), є помилковим, оскільки відповідно до п.2 Указу Президента України "Про Положення про національний заклад (установу) України" N451/95 від 16.06.1995 р. органам виконавчої влади заборонено передавати закріплене за національними закладами (установами) України майно, що перебуває у державній власності, будь-яким органам, підприємствам, установам, організаціям. Також, відповідно до п. "з" ч.4 ст.84 ЗК України N 2768-III, в редакції Закону № 5245-VI від 06.09.2012р., до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, закріплені за вищими навчальними закладами державної форми власності.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно частини 2 статті 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про:

1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення;

2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії;

3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій;

4) стягнення з відповідача коштів;

5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень може прийняти іншу постанову у випадках, встановлених законом.

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до резолютивної частини постанови від 27.02.2014р. суд першої інстанції фактично повертає у комунальну власність відповідача-1 земельну ділянку державної форми власності, якою відповідач-1 відповідно до положень ЗК України не має право розпоряджатися, та доручає відповідачу-2 погодити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність і зареєструвати земельну ділянку на підставі цього проекту землеустрою, тобто виходить за межі своїх повноважень та втручається у дискреційні повноваження відповідачів.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають цим обставинам, що є підставою для скасування постанови суду з ухваленням нового рішення відповідно до ст. 202 КАС України.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202 Кодексу адміністративного судочинства, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Національний гірничий університет" задовольнити.

Постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.02.2014 р. у справі №201/2172/14-а(2а/201/75/2014) скасувати.

В позові відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, визначені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: В.Є. Чередниченко

Суддя: А.О. Коршун