Справа № 743/1395/15-а
Суддя: Жовток Є. А.
Дата ухвалення: 2016-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 743/1395/15-а
Провадження №: 2-а/743/1/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року смт. Ріпки

Ріпкинський районний суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді Жовток Є.А.,

при секретарях Коваль Т.С., Шевченко Ю.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Бакалійко Ю.М.

третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

представника третьої особи ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Ріпки справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання його вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Любецької селищної ради від 07.08.2015 року, яким позивачеві відмовлено в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки, розміром 0,02 га., в смт.Любеч Ріпкинського району по АДРЕСА_2, для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала, що відповідачем при розгляді її звернення, було порушено вимоги ч.1 ст.26, ч.3 ст.123 ЗК України, ч.2 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування" та ст.19 Конституції України, а саме не викладено мотиви відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Таким чином позивач просить зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки.

Під час судового розгляду до участі у справі в якості третіх осіб, котрі не заявляють самостійних вимог на предмет спору, було залучено ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали свої вимоги, пояснивши, що в оскаржуваному рішенні, в порушення ч. 3 ст. 123 ЗК України, відсутня його мотивація, а виділення ОСОБА_1 в оренду земельної ділянки, необхідне для обслуговування іншої земельної ділянки та прибудинкових споруд по АДРЕСА_1, які ОСОБА_1 успадкувала після смерті батька.

Крім того, за договором купівлі-продажу від 01.08.1979 року, ? частина житлового будинку по АДРЕСА_1, яку придбала матір позивача - ОСОБА_9, розташована на земельній ділянці полощею 1200 м/кв., що не відповідає реальній площі цієї ділянки, яка згідно Державного акту на право власності на землю, становить 0,0995 га.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що земельна ділянка по АДРЕСА_2, яку просила виділити їй ОСОБА_1, відноситься до земель комунальної власності, а прийняття рішення на користь позивача суперечило б ст.24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки генеральний план смт.Любеч не розроблений. Крім того, земельна ділянка, з приводу якої позивач зверталась до селищної ради, являється частиною земельної ділянки, на якій розміщено двоквартирний житловий будинок, належний на праві власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5

В судовому засіданні треті особи заперечували проти задоволення позову з тих підстав, що передача в оренду ОСОБА_1 земельної ділянки, порушить їх права як суміжних землекористувачів, оскільки буде створювати перешкоди в обслуговуванні та користуванні належним їм на праві приватної власності двоквартирним будинком, розташованим на землях комунальної власності.

Представник третьої особи ОСОБА_4, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на законних підставах отримали квартири № 1 та № 2 в будинку АДРЕСА_2, ставши вцілому співвласниками житлового будинку.

Таким чином вони, у відповідності до ст.30 ЗК України (в редакції від 22.06.1993 року), на законних підставах отримали у спільне користування земельну ділянку, призначену для обслуговування будинку.

В свою чергу, згідно ч.5 ст.116 ЗК України (в редакції від 25.10.2001 року), земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Право користування третіх осіб земельною ділянкою по АДРЕСА_2, у встановленому законом порядку не принялось.

Крім того ОСОБА_1, звертаючись до Любецької селищної ради із заявою про передачу їй в оренду частини суміжної земельної ділянки, в порушення ч.6 ст.118 ЗК України, не додала до свого клопотання графічних матеріалів, на яких було б зазначено місце розташування цієї ділянки та погодження суміжних землекористувачів, якими в даному випадку являються ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 і ОСОБА_6

В свою чергу, рішенням Любецької селищної ради від 20.05.2014 року, власникам квартир в будинку АДРЕСА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі, з метою надання у спільну сумісну аренду, орієнтовною площею 0,15 га., за рахунок земель комунальної власності і така документація третіми особами вже виготовлена.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

У відповідності до ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

В судовому засіданні сторони не оспорювали той факт, що ОСОБА_1, після смерті батька - ОСОБА_11, являється співвласником ? частини житлового будинку та ? частини земельної ділянки по АДРЕСА_1, без реального розподілу цих часток та визначення порядку користування ними з іншим співвласником - ОСОБА_9, яка доводиться матір"ю позивачеві.

Викладене підтверджується договором купівлі-продажу ? частини житлового будинку по АДРЕСА_1,від 01.08.1979 року, посвідченого та зареєстрованого секретарем Любецької селищної ради, який укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_12, а також свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 10.05.2012 року, посвідченими державним нотаріусом Ріпкинської районної державної нотаріальної контори 10.05.2012 за №№ 938, 940, згідно яких ОСОБА_1, після смерті батька - ОСОБА_11, успадкувала ? частину житлового будинку та ? частину земельної ділянки. Витягом з Державного реєстру речових прав підтверджується, що право власності на ? частину житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_1 в КП Чернігівське МБТІ 30.05.2012 року.

Державним актом серії НОМЕР_1 від 28.10.2010 року підтверджується, що право власності на ? частину земельної ділянки, загальною площею 0,0995 га. по АДРЕСА_1, з кадастровим НОМЕР_2, перейшло до ОСОБА_1

Згідно плану меж вказаної вище ділянки, її частина від точки "Д" до точки "Г", межує із землями Любецької селищної ради.

В судовому засіданні встановлено, що треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, являються співвласниками двоквартирного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Квартира № 1 у вказаному будинку рішенням виконавчого комітету Любецької селищної ради від 20.10.1994 року була передана ОСОБА_4, а квартира № 2 ОСОБА_6.

Свідоцтвами про право власності, виданими Ріпкинським районним виконавчим комітетом 10.11.1994 року та 25.04.1995 року, зареєстрованими у встановленому порядку, підтверджено перехід права власності на будинок АДРЕСА_2, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Домоволодіння позивача і третіх осіб, є суміжними, однак ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у встановленому порядку, не отримували документів на право власності або користування прибудинковою земельною ділянкою.

Як слідує з пояснень третіх осіб, прибудинкова земельна ділянка, за взаємною згодою, використовується ними, як одне ціле, для обслуговування житлового будинку і раніше сім"я ОСОБА_1 безперешкодно користувалась частиною цієї ділянки, з метою заїзду на власний город.

Крім того, з пояснень учасників судового розгляду та свідків, вбачається, що лінія, яка розмежовує домоволодіння позивача і третіх осіб, весь час залишалась незмінною і вона пролягає по паркану, зведеного сім"єю ОСОБА_11.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_15 показав, що він доводиться чоловіком сестри позивача і проживає в смт.Любеч з 1972 року. До 1992 року приміщення АДРЕСА_2 та спірна земельна ділянка відносились до Любецької районної лікарні. Між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 весь час був проїзд, який забезпечував обслуговування території і приміщень медичного закладу, а після того, як лікарня була переведена до іншого приміщення, проїздом користувалися у власних цілях сім"я ОСОБА_11 (батька позивача), а також сім"ями ОСОБА_7 і ОСОБА_5, яким у приміщенні бувшого стоматологічного відділення, виділили житло. Вподальшому батько позивача зачинив проїзд від АДРЕСА_1, а окремі ворота на город ОСОБА_11 зі сторони будинку, в якому проживалі сім"ї ОСОБА_4 і ОСОБА_7, з"явилися приблизно в 2001 році. В той же час, лінія паркану між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 залишилася незмінною.

Будучи допитаною в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 показала, що вона проживає в смт.Любеч з 1965 року, а з 1975 року працювала медичною сестрою в місцевій лікарні. У житловому будинку, частина якого нині належить ОСОБА_1, раніше проживав головний лікар, а потім інша особа, і межі цієї земельної ділянки в сторону домоволодіння АДРЕСА_2 (колишнього стоматологічного кабінету), не змінювались. Між будинком позивача і стоматологічним кабінетом, раніше існував загороджений ненаскрізний проїзд, який використовувався для потреб лікарні і прибирався силами медперсоналу. Ширина воріт у заїзді становила близько 5 м.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показала, що вона доводиться сестрою позивачеві і коли їх батьки в 1979 році придбали будинок по АДРЕСА_1, у договорі купівлі-продажу площа присадибної ділянки значилась 0,12 га. До 2015 року між сім"єю позивача та сім"ями суміжних землекористувачів, спорів про порядок користування земельною ділянкою, в тому числі щодо проїзду на город ОСОБА_11, не виникало. До 1987 року заїзд на території лікарні був відмежований двома парканами, а саме парканом від домоволодіння сім"ї свідка та парканом від лікарні. На даний час, паркан зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2 зруйнувався, а лінія паркану від домоволодіння АДРЕСА_1 залишилася незмінною. За життя батько свідка отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку, однак її площа в правовстановлюючому документі була вказана меншою, ніж було зазначено в договорі купівлі-продажу, а саме близько 0,09 га., замість 0,12 га. Розмір земельної ділянки батьками свідка не оспорювався, зміни до правовстановлюючого документа не вносились.

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 показав, що він проживає в смт.Любеч з 1984 року, був депутатом селищної ради попереднього скликання та одночасно являвся членом постійно діючої земельної комісії і обізнаний про ситуацію яка склалася. Раніше на місці домоволодіння АДРЕСА_2 були розташовані старі корпуси фізіологічного і стоматологічного кабінетів Любецької районної лакарні, а вподальшому стоматкабінет був переданий під житло сім"ям ОСОБА_7 і ОСОБА_5. Земля під стоматологічним кабінетом та проїзд біля нього відносились до території лікарні і не були відгорожені парканом від домоволодіння ОСОБА_11, а згодом перейшли в користування власників нового житлового фонду. ОСОБА_18 з іншими членами земельної комісії виходив на місце, з метою розібратися в ситуації і селищна рада, при необхідному кворумі, як мінімум двічі голосувала з приводу спірної ділянки. Спочатку розглядалося звернення ОСОБА_4, в задоволенні якого було вімовлено, оскільки депутати були неповно проінформовані про точне місцерозташування ділянки, яку заявник просив передати йому в оренду. Вподальшому сесією розглядалось звернення ОСОБА_1, в задоволенні якого також було відмовлено. Вказані рішення приймалися більшістю голосів.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 показала, що вона працює фельдшером в Любецькій лікарні з 1998 року і одочасно являлась і являється депутатом селищної ради. З 2015 року свідок є головою постійно діючої земельної комісії та безпосередньо була присутньою при обмірі території колишньої Любецької лікарні. Як стало відомо свідку з пояснень землевпорядника Бакалійко Ю.М., на АДРЕСА_1 майже в кожному домоволодінні існує розбіжність в його реальної площі та площі, зазначеній в правовстановлюючих документах. Свідок проживає в смт.Любеч з дитинства і пам"ятає, що на територію старої лікарні завжди існував проїзд, з приводу користування яким виник спір між сторонами. ОСОБА_4 і ОСОБА_1 зверталися до селищної ради із заявами про передачу в користування спірної ділянки, однак їх звернення сесією ради задоволені не були.

Частиною 2 ст.30 ЗК України, в редакції яка діяла на час передачі житлового приміщення сім"ям ОСОБА_4 і ОСОБА_7, передбачалось, що при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Абзацем 1 п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004 року визначено, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права користування земельною ділянкою лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст.140 - 149 ЗК.У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку.

Згідно абзацу 3 вказаної вище Постанови Пленуму ВСУ, рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним.

У відповідності до ст.141 чинного ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

-добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

-вилучення земельної ділянки; - припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

-використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

-використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

-систематична несплата земельного податку або орендної плати;

-набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

-використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

На момент розгляду справи судом, підстав визначених законом для припинення права користування третіми особами земельною ділянкою по АДРЕСА_2 не встановлено і будь-яких рішень уповноваженими на те органами не приймалось.

Згідноч.ч.1,2 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

У відповідності до п."в" ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Частиною 2 ст.124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, розташування на них об'єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Згідно ч.2 ст.123 ЗК України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1, звертаючись із заявою до органу місцевого самоврядування, не надала графічних матеріалів, із зазначенням місця розташування земельної ділянки, яку вона мала намір отримати в оренду, а також письмової згоди на це суміжних землекористувачів.

Під час виїзного судового засідання та обстеження земельної ділянки, ? частина якої належить ОСОБА_1, а також ділянки яка перебуває в спільному користуванні ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, було встановлено наявність воріт, які ведуть на земельну ділянку АДРЕСА_2 зі сторони проїжджої частини АДРЕСА_1. При цьому позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона мала намір отримати в оренду частину земельної ділянки АДРЕСА_2, орієнтовною шириною 3 метри, починаючи від тильної сторони домоволодінь, вздовж всього паркану і до виїзду на АДРЕСА_1. Шляхом проведеного вимірювання, судом було встановлено, що у випадку виділення ОСОБА_1 ділянки вказаної неї ширини, на цій ділянці опиниться вбиральня та частина погріба квартири ОСОБА_7, вихід із квартири ОСОБА_7 опиниться на межі, а в"їзд на земельну ділянку АДРЕСА_2 буде перекритий, що унеможливить обслуговування житлового будинку.

Згідно ч.3 ст.123 ЗК України, орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно ч.3 ст. 24 "Про регулювання містобудівної діяльності", у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, звертаючись 21.07.2015 року до Любецької селищної ради із заявою про надання їй в оренду земельної ділянки, орієнтовною площею 0,02 га. для ведення особистого селянського господарства, не надала графічних матеріалів із зазначенням місця розташування земельної ділянки, яку вона мала намір отримати в оренду, а також письмової згоди на це суміжних землекористувачів. Крім того, в поданій позивачем заяві взагалі не було зазначено місце розташування земельної ділянки (адреса), а лише вказано що це АДРЕСА_1.

З протоколу 66 сесії 6 скликання Любецької селищної ради від 07.08.2015 року вбачається, що пунктом 7 порядку денного було визначено розгляд заяви ОСОБА_1 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення особистого селянського господарства і органом місцевого самоврядування одноголосно було прийнято рішення про відмову в задоволенні звернення позивача.

З рішення 66 сесії 6 скликання Любецької селищної ради від 07.08.2015 року, вбачається, що орган місцевого самоврядування, посилаючись на ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст.ст. 12, 107 ЗК України, відмовив в задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,02 га. в АДРЕСА_2, яка розміщена вздовж паркану ОСОБА_9 і ОСОБА_1

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обгрунтованість прийнятого відповідачем рішення, оскільки воно прийняте на підставі діючого законодавства та фактичних обставин справи.

Суд вважає недоцільним скасовувати законне по своїй суті рішення з одних лише формальних підстав.

Таким чимном, в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

У відповідності до ст.94 КАС України, судові витрати необхідно віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.6, 11, 86, 159-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання його вчинити певні дії - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляція на постанову може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду, через Ріпкинський районний суд, протягом десяти днів, з дня її проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення постанови - у цей же строк, з дня отримання її копії.

Суддя Є.А. Жовток