Справа № 826/14779/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа: дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", про визнання протиправним та скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач) до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови відповідача від 07 березня 2013 року №228 "Про затвердження Типового договору на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами)" (далі - оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана постанова є незаконною та протиправною, оскільки прийнята з порушенням норм діючого законодавства, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такої постанови, без дотримання принципів рівності перед законом, упереджено та недобросовісно, без дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на та досягнення яких спрямоване оскаржувана постанова. Укладення типового договору в примусовому порядку призведе до збитків власників складових Єдиної газотранспортної системи України і, у тому числі, до спричинення позивачу збитків. Типовий договір передбачає безоплатну передачу належного власнику майна у власність, користування чи господарське відання іншій особі, що є порушенням законодавства у сфері функціонування ринку природного газу та безпосередньо прав та інтересів позивача.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

У відповідному судовому засіданні судом до часті у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 53 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), залучено дочірню компанію "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - третя особа).

Під час переходу до розгляду справи по суті представники позивача та третьої особи підтримали позов та просили задовольнити його повністю, а представники відповідача, у свою чергу, позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні повністю.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України") утворена на виконання Указу Президента України від 25 лютого 1998 pоку №151 "Про реформування нафтогазового комплексу України", метою діяльності якої є сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку.

Свою господарську діяльність позивач, як суб’єкт ринку природного газу, здійснює у відповідності до норм чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та нормативно-правових актів, що регулюють діяльність на ринку природного газу.

У процесі здійснення господарської діяльності, позивачем з метою забезпечення задоволення потреб споживачів паливно-енергетичних ресурсах за власні кошти було побудовано ряд складових Єдиної газотранспортної системи України (газорозподільчі, підвідні газопроводи), які перебувають у власності Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Як зазначає позивач, він не здійснює господарську діяльність з постачання та/або розподілу природного газу та не використовує у своїй діяльності складові ЄГТС, що їй належать (у зв’язку з відсутністю відповідної ліцензії, наявність якої обов’язкова для здійснення діяльності постачання/розподілу природного газу споживачам в силу вимог ст. 1 Закону країни "Про засади функціонування природного газу").

Вказані складові Єдиної газотранспортної системи України фактично використовуються газопостачальними/газорозподільними підприємствами для здійснення господарської діяльності з постачання та розподілу природного газу.

Оскаржуваною постановою Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, затвердила Типовий договір на експлуатацію складових єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Оскільки Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є власником ряду складових Єдиної газотранспортної системи, зокрема, підвідних та газорозподільних газопроводів, наслідком цього є те, що положення ст. 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" поширюються на позивача, а прийнята НКРЕ Постанова від 07 березня 2013 року №228 безпосередньо має вплив на господарську діяльність позивача та на його думку порушує його права та інтереси.

Позивач вважає, що Постанова НКРЕ від 07 березня 2013 року №228 є незаконною та протиправною, оскільки прийнята з порушенням норм діючого законодавства, без рахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такої Постанови; без отримання принципів рівності перед законом, упереджено та недобросовісно, без отримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржувана постанова.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку природного газу визначені Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу" від 08 липня 2010 року №2467-VI (зі змінами та доповненнями).

Статтею 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" встановлено, що державне управління у сфері функціонування ринку природного газу здійснює Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики в нафтогазовому комплексі у межах повноважень, визначених законодавством (частина 1 статті 3 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу").

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" суб'єкти ринку природного газу мають рівні права доступу до Єдиної газотранспортної системи України.

Частина 3 статті 7 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" визначає, що газотранспортні, газорозподільні та газодобувні підприємства під час здійснення транспортування та розподілу природного газу газопроводами, які перебувають у їхній власності чи користуванні на законних підставах, зобов'язані за зверненням суб'єктів ринку природного газу забезпечити їм доступ до цих мереж на підставі укладених договорів.

Згідно частин 4 та 5 статті 7-1 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу" власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані забезпечити надійну та безпечну експлуатацію Єдиної газотранспортної системи України згідно з вимогами законодавства та правилами технічної експлуатації. У разі невиконання зазначених вимог власники складових Єдиної газотранспортної системи України зобов'язані передати належні їм складові Єдиної газотранспортної системи України у власність, господарське відання чи користування газотранспортному або газорозподільному підприємству чи укласти з газотранспортним або газорозподільним підприємством договір про експлуатацію таких складових.

Експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами.

Державне регулювання діяльності суб'єктів ринку природного газу, в тому числі суб'єктів природних монополій та суб'єктів господарювання, які діють на суміжних ринках, здійснюється Кабінетом Міністрів України, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, та центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень (стаття 4 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу").

До повноважень національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, належало, зокрема, затвердження типових договорів на: купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу); транспортування природного газу магістральними трубопроводами; зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу; приєднання до газових мереж; розподіл природного газу; постачання природного газу за регульованим тарифом; господарське відання складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами); користування складовими Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами; експлуатацію складових Єдиної газотранспортної системи України (між власниками та газотранспортними або газорозподільними підприємствами).

Окрім того, згідно з пунктом 6 Положення про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, затвердженого Указом Президента України від 23 листопада 2011 року №1059, що було чинне на момент прийняття оскаржуваної постанови (далі – Положення), НКРЕ для забезпечення виконання покладених на неї завдань і функцій має право приймати з питань, що належать до її компетенції, нормативно-правові акти, контролювати їх виконання.

Також, абзацом 15 підпункту 5 пункту 4 Положення встановлено, що Комісія відповідно до покладених на неї завдань розробляє і затверджує, зокрема, типові форми господарських договорів.

Судом встановлено, що позивач не являється газотранспортним або газорозподільним підприємством, а отже, не несе відповідальності за постачання та розподіл газу споживачам його газопроводами.

Таким чином, враховуючи специфіку нафтогазової галузі та з метою безпечної експлуатації Єдиної газотранспортної системи України, керуючись принципами забезпечення захисту прав та інтересів споживачів природного газу, законодавством визначено, що експлуатація Єдиної газотранспортної системи України здійснюється виключно газотранспортними або газорозподільними підприємствами, оскільки надійність та безпека експлуатації об'єктів нафтогазової галузі може бути забезпечена лише відповідними підприємствами.

Отже, проаналізувавши норми права та встановлені обставини, суд вважає, що відповідачем затверджено типовий договір саме на виконання покладених на нього законодавством обов'язків, при цьому з'ясувавши та перевіривши правомірність укладеного договору вимогам чинного законодавства.

Разом з цим, згідно пункту 1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731, державна реєстрація нормативно-правового акту полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також: з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акту, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №395/2011, Мін'юст здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації.

У своїй діяльності щодо реєстрації нормативно-правових актів Мін'юст керується Положенням про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 та Порядком подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5.

Виходячи з викладеного, Мін'юст України робить висновок щодо наявності підстав для його державної реєстрації виключно за наслідками правової експертизи нормативно - правового акту.

Як слідує з матеріалів справи, оскаржувана постанова пройшла державну реєстрацію в Міністерстві юстиції України, що підтверджується листом Мін'юсту України від 28 березня 2013 року №2912-0-26-13/10.1 щодо повернення нормативно-правових актів після державної реєстрації.

Також, листом Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 25 березня 2013 року №2897-0-26-13/12.0.1 надано висновки щодо відповідності оскаржуваної постанови положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Окрім того, суд зазначає, що у листі Державної служби України з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва від 29 січня 2013 року вих. №772/0/20-13, зазначено, що за результатами проведеної експертизи проекти постанов на відповідність Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" постанови НКРЕ від 07 березня 2013 року №228 відповідають принципам державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Також, листом від 31 січня 2013 року №128-06/03-1045 про розгляд проектів постанов Антимонопольний комітет України, в межах компетенції, повідомив про погодження проектів постанов НКРЕ від 07 березня 2013 року №228.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова відповідача від 07 березня 2013 року №228 прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, як слідує з письмових пояснень відповідача 21 грудня 2012 року на офіційному веб-сайті НКРЕ у відповідності до вимог статті 9 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань, оприлюднено проект оскаржуваної постанови НКРЕ від 07 березня 2013 року №228 разом з аналізом регуляторного впливу.

При цьому, жодних зауважень чи пропозицій щодо проекту оскаржуваної постанови на адресу НКРЕ не надходило, зокрема, й від позивача.

Отже, оприлюднення постанови НКРЕ від 07 березня 2013 року №228, а також аналіз їх регуляторного впливу відбулось з дотриманням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому у суду немає підстав для визнання незаконним, недійсним та скасування оскаржуваної постанови відповідача.

Щодо посилань позивача на те, що укладення типового договору тягне за собою втручання у право власності, господарське відання чи користування газотранспортним або газорозподільним підприємствам складових Єдиної газотранспортної системи України, що суперечить статтям 317, 319 Цивільного кодексу України, суд зазначає наступне.

З дослідженої копії типового договору не вбачається перехід права власності на складову Єдиної газотранспортної системи України до газотранспортного або газорозподільного підприємства (п.п. 2.1-2.3 розділу 2), крім того, безоплатну передачу належного власнику майна у власність газотранспортному або газорозподільному підприємству.

За таких обставин, є необґрунтованим посилання позивача на положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України щодо порушення його прав приватної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та обставин суд прийшов до висновку, що позов Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, третя особа: дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", про визнання протиправним та скасування рішення є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв’язку з ухваленням судового рішення на користь суб’єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов’язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволені позову Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Копії постанови направити (вручити) сторонам та третій особі (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин