Справа № 820/10591/15
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2016-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

"22" січня 2016 р. № 820/10591/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі

Головуючого судді Спірідонова М.О.

Суддів Зінченка А.В., Кучми Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Маргаріда Родрігеш де Фонсека
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України
про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Маргаріда Родрігеш де Фонсека, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

1. Визнати незаконним рішення Державної міграційної служби України в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2. Зобов'язати Державну міграційну службу України в Харківській області визнати Маргаріда Родрігеш де Фонсека біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 02.02.2015 року позивач звернулася із зверненням до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на яке отримала повідомлення № 56 від 06 жовтня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому було зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для рішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 18 вересня 2015 року № 662-15.

Позивач з рішенням Державної міграційної служби України в Харківській області не погоджується, вважає його незаконним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України.

Позивач в судове засідання з'явився, просив суд позовні вимоги задовольнити. Надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідачів, в судове засідання з'явився, щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі. Надав до суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних причин.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 6 вищевказаного Закону України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН „Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Колегією суддів встановлено, що 02.02.2015 року позивач звернулася до Головного управління Держаної міграційної служби України в Харківській області для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи, вбачається, що позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 56 від 06 жовтня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії № 662-15 від 18 вересня 2015 року.

В заяві від 02.02.2015 року Маргаріда Родрігеш де Фонсека визначила свої побоювання знаходитись на території ОСОБА_1 тим, що в країні постійні війни та перевороти. Також позивачем було зазначено, що через низький рівень розвитку економіки країни походження, вона має побоювання, що їй доведеться займатися проституцією аби не голодувати.

Судом було встановлено, що відповідно до актуальної інформації щодо ситуації по країні походження заявниці:

"З тих пір, як були введені санкції, ОСОБА_1 вдалося добитися прогресу . Сьогодні в країні діє легітимний, представницький і демократичний уряд, завдяки якому у країни з'явилися підстави для оптимізму і надії. Уряд продемонстрував політичну волю до проведення численних необхідних реформ в оборонному секторі і в секторах безпеки і правосуддя, а міжнародне співтовариство продовжує надавати йому підтримку.

Прогрес в плані стабілізації становища в країні і відновлення конституційного порядку.

З періоду проведення виборів у квітні / травні 2014 ОСОБА_2 планомірно рухається до відновлення конституційного порядку і початку проведення непростих реформ системи органів забезпечення безпеки та системи правосуддя. У 2014 році досягнутий країною прогрес включав, зокрема, початок реалізації національного плану реформування системи органів забезпечення безпеки і створення комітету з питань демобілізації; прийняття плану пріоритетних дій уряду; призначення генерального інспектора по боротьбі з корупцією; відновлення діяльності спеціальної Комісії з перегляду конституції; відсторонення від займаної посади генерала Інжая, інші перестановки в старшому військовому командуванні і Міністерстві юстиції; призначення нового генерального прокурора і нового начальника поліції.

На думку громадськості та міжнародної спільноти, ці перші зусилля по проведенню реформ отримали імпульс завдяки законодавчому декрету про внесення поправок до чинного 7 закону про створення спеціального пенсійного фонду для збройних сил і органів безпеки, який був виданий після того, як в лютому 2015 до виконання своїх обов'язків приступили члени спеціальної Комісії щодо конституційної реформи і в зв'язку з розслідуванням у справі про незаконну видачу паспортів у перехідний період був заарештований державний секретар з питань міжнародного співробітництва. На тлі цих втішних подій 25 березня 2015 на круглому столі міжнародних партнерів для ОСОБА_1 міжнародне співтовариство зобов'язалося виділити НОМЕР_1. дол. США на цілі реалізації розробленої урядом концепції та стратегії і його Стратегічного та оперативного плану на 2015- 2020 роки."

Отже колегія суддів зазначає, що відповідно до інформації по країні походження, економічна ситуація в ОСОБА_2 поступово покращується та стабілізовується. Тому, побоювання позивача, що через низький рівень розвитку економіки країни походження їй доведеться займатися проституцією аби прогодувати себе є суб'єктивними та не можуть бути вирішальними при прийнятті рішення про надання захисту в Україні, оскільки не підтверджуються інформацією по країні походження та є лише припущенням позивача.

Також колегія суддів зазначає, що серед тверджень, які надала позивачка, відсутні факти її особистого переслідування в країні походження за тендерною ознакою, оскільки до виїзду із країни походження не зазнавала переслідувань з боку державних чи недержавних агентів за даною ознакою. Крім того, у висновку ГУДМС у Харківській області також вказано, що у випадку заявниці агента переслідувань встановити неможливо, у зв'язку з тим, що вона протягом останніх 25 років не проживала на Батьківщині.

Вивчивши рішення ДМС України від 18 вересня 2015 року № 662-15, колегією суддів вбачається, що позивач не обґрунтував неможливості повернення через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань, що наражається на небезпеку з боку чинної влади ОСОБА_1. Основною метою звернення заявника є бажання легалізувати перебування на території України.

На думку колегії, відповідач - ДМС України, повно зясував всі обставини справи і дійшли вірного висновку відмовляючи в наданні статусу біженця з прийняттям оскаржуваного рішення від 18.09.2015 № 662-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. ОСОБА_1 Маргаріда Родрігеш де Фонсека.

Оцінюючи пояснення позивача, які викладені в протоколі співбесіди, колегія суддів вважає такими, що не містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні.

Вищевказане рішення ДМС України від 18.09.2015 № 662-15, прийняте з урахуванням Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з заявницею співбесіди та матеріалами справи, відповідно до яких встановлено, що твердження заявниці в заяві щодо рівня небезпеки, яка ніби йому загрожує, не відповідає обєктивно визначеним фактам. Основною метою звернення заявниці до управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, а тому заявницю треба розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитись в іншому місці, керуючись сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в ОСОБА_2 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не наддав ні під час винесення оскаржуваного рішення ДМС України від 18 вересня 2015 року № 662-15, ні у суді.

Колегія суддів дослідивши матеріали особової справи встановила, що позивач не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року. Позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був.

При цьому матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року. Таким чином, підстави на які позивач посилається в заяві, не є обґрунтованими та не відповідають вимогам абз. 2 статті 1 Закону України "Про біженців".

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань діючої влади ОСОБА_2.

При оцінюванні рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, суд дотримується вимог частини третьої статті 2 КАС, згідно якої у справах про оскарження рішень субєктів владних повноважень суди повинні перевіряти чи прийняті такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів наголошує, що спірне рішення повинно оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Зазначений принцип частково відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вищезазначений наказ Головного управління ДМС України в Харківській області таким, що прийнятий у межах компетенції, згідно з вимогами чинного законодавства, є правомірним, обґрунтованим та прийнятим на підставі повного і всебічного вивчення обставин, викладених позивачем у заяві, та наявних у матеріалах справи.

Згідно до ст. 1, ч. 6 ст. 12 Закону України Про біженців, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто у разі встановлення відсутності у заявника цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не можливості користуватися захистом цієї країни або не бажання користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі при винесені наказу про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці ОСОБА_2 Маргаріда Родрігеш де Фонсека, діяли в межах передбачених Законами України, а отже є законними та такими, що не порушують будь - які права позивача.

З огляду на вищевикладене колегія суддів дійшла висновку, що оскільки рішення ДМС України в Харківській області від 18 вересня 2015 № 662-15 позивачем оскаржене не було, то рішення Державної міграційної служби України в Харківській області прийнятий на підставі та у спосіб, що визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч. ч. 1, 2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Маргаріда Родрігеш де Фонсека до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Державної міграційної служби України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо субєкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Спірідонов М.О.

Судді Зінченко А.В.

ОСОБА_3