Справа № 825/206/16
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2016-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 року Чернігів Справа № 825/206/16

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.01.2016 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі УДМСУ в Чернігівській області) про скасування наказу відповідача від 15.01.2016 № 2 та зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.01.2016 ним було отримано повідомлення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області №85 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Підставу надіслання позивачу повідомлення зазначено наказ від 15.01.2016 № 2. З вказаною відповіддю позивач погодитись не може, оскільки у своїй заяві про надання статусу біженця або додаткового захисту, відповідній анкеті та під час співбесіди він чітко вказав причини, через які він змушений був залишити країну громадянської належності. Також позивач посилається на інформацію про ОСОБА_5, що знаходиться у відкритих джерелах, зокрема на сайті Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців. Вважає, що обставини, стосовно ситуації в ОСОБА_5, не були взяті до уваги та не були проаналізовані при ухваленні відповідачем рішення про відмову в наданні статусу біженця. Це в свою чергу мало наслідком ухвалення незаконного рішення про відсутність підстав для надання статусу біженця, не зважаючи на те, що всі обставини справи свідчать про протилежне, а саме про те, що позивач підпадає під визначення "біженець" як і в розумінні національного законодавства, так і за визначенням цього поняття міжнародними документами, стороною яких є Україна. Оскільки наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 15.01.2016 №2 видано з порушенням норм чинного законодавства, на думку позивача він є незаконним і підлягає скасуванню.

Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надавши суду письмові заперечення та пояснення, а також наголосив, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення при прийнятті такого рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1) 22.08.2013 прибув до України, де 24.09.2013 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

31.03.2014 Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 163-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 4, 6 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні, та як особі, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено з ухвали Вищого адміністративного суду України від 30.09.2014, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.06.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2014, у задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 163-14 від 31.03.2014, визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії було відмовлено, як і у відкритті касаційного провадження у даній справі.

12.11.2014 позивач звернувся до Управління Державної міграційної України в Чернігівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій просив переглянути його заяву через зміни в законодавстві. Крім того, у заяві зазначив, що його життю та безпеці загрожує небезпека у ОСОБА_5 через постійні приниження та переслідування з боку арабських племен до представників африканських кланів.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач повторно звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, в ході якої було встановлено, що обставини, за якими позивач просить надати притулок в Україні не змінилися, що підтверджується копією протоколу від 12.11.2014.

За результатами розгляду заяви-анкети позивача, відповідачем було прийнято наказ від 12.11.2014 № 167 про відмову у прийнятті заяви про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та зазначені умови не змінились.

Повідомленням від 12.11.2014 № 35 позивачу було повідомлено про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або яка потребує додаткового захисту.

Зазначені обставини встановлені постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.12.2014 у справі №825/3718/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, а отже в силу преюдиціальності вказаного рішення - доказуванню не підлягають.

Відтак, 23.12.2015 позивач знову звернувся до УДМСУ в Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в заяві зазначивши, на його думку, нові умови, які не були ним вказані у раніше поданих заявах.

Причиною виїзду з ОСОБА_5 позивач вказав загрозу його життю як члену африканського племені "бені хасан" з боку арабських племен та уряду ОСОБА_5. Крім того, позивач стверджував, що на сьогоднішній день в ОСОБА_5 здійснюється насилля та вбивство людей, відбуваються затримання представників африканських племен.

Наказом УДМСУ в Чернігівській області від 15.01.2016 №2 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивачу було направлено відповідне повідомлення №85.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вищу. Інші економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами ч.5 ст.5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент подачі ним заяви та зясовано, що регіон Дарфур населений представниками різноманітних народностей, котрі можна об'єднати в дві групи. Однак відносини між двома етнічними групами відзначаються напруженістю, що призводить до регулярних внутрішніх збройних зіткнень. Проте локалізація цих конфліктів наявна лише в регіоні Дарфур, а не на території всієї ОСОБА_5.

Отже, в разі повернення позивача в Дарфур, ймовірніше його життю та свободі може загрожувати небезпека, але він є громадянином ОСОБА_5, а тому може проживати в іншому регіоні країни. Крім того, в країні існують табори для внутрішнього переміщення осіб, в яких позивач міг би знайти прихисток. Аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Із відповідей наданих позивачем під час проведення співбесіди вбачається, що він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів особової справи, побоювання позивача стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять сумнівний характер, оскільки суперечать один одному в цілому та окремо, що не дає можливості достовірно встановити до якого племені він відноситься та місце його проживання.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Частиною 7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Крім цього, суд зазначає, що п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 №31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Об'єктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Під час розгляду особової справи позивача, органом міграційної служби встановлено відсутність у позивача обєктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до ч.4 ст.8 Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінились (ч.6 ст.8 Закону).

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у звязку з чим з урахуванням імперативних приписів ч.6 ст.8 Закону субєкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 7 ст.8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи (а.с.114-115).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наказ від 15.01.2016 №2 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобовязання УДМСУ в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вона є похідною, та відповідно задоволенню не підлягає також.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк