Справа № 804/134/14
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 року м. Київ К/800/27350/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

секретар судового засідання Загородній А.А.,

за участю представника позивача Будник К.С.,

представника відповідача Богів Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - позивач, ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат») звернулося до суду першої інстанції із позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - відповідач) від 26.12.2013 року № .

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що господарські операції між позивачем та його контрагентами ТОВ Фірма «Автодрайв» ЛТД, ТОВ НВКФ «Вест-Пром», ТОВ «LEGIO», ДП «Криворізький інститут автоматики», ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД», ТОВ «НВП «ВIГ», ТОВ «Укрбуркомплект», ТОВ «ВEАГНУ», ТОВ «Бізнес-Трейд Плюс», ПП «Альянс-ЛМ» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування в частині задоволених позовних вимог, як таких, що ухвалені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. У доводах касаційної скарги зазначає, що в ході проведення перевірки встановлено порушення податкового законодавства, а саме господарські операції позивача із вищевказаними контрагентами є такими, що не спрямовані на реальне настання правових наслідків, мають ознаки безтоварних операцій та суперечать інтересам держави і є недійсними. Посилається на те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки при їх ухваленні суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального чи процесуального права.

Касаційний розгляд справи проведено у відкритому судовому засіданні, відповідно до ст. 221 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів на підставі статті 191, підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України (далі - ПК України), відповідно до наказів від 25.10.2013 року № 268 «Про проведення позапланової невиїзної перевірки ПАТ «Центральний ГЗК» та від 15.11.2013 року № 320 «Про подовження строку проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПАТ «Центральний ГЗК», проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Центральний ГЗК» () з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків до бюджету при здійсненні фінансово-господарської діяльності ПАТ «Центральний ГЗК» з контрагентами ТОВ Фірма «Автодрайв» ЛТД () за лютий 2012 року, квітень 2012 року, травень 2012 року, червень 2012 року, серпень 2012 року, жовтень 2012 року, листопад 2012 року, ТОВ НВКФ «Вест-Пром» () за жовтень 2012 року, ТОВ «LEGIO» () за травень 2012 року, серпень 2012 року, ДП «Криворізький інститут автоматики» () за грудень 2010 року, ТОВ ВКП «СТАНДАРТ - ЛТД» () за червень 2012 року, липень 2012 року, жовтень 2012 року, ТОВ НВП «ВІГ» () за лютий 2012 року, ТОВ «Укрбуркомплект» () за серпень 2011 року, вересень 2011 року, жовтень 2011 року, ТОВ «ВБАГНУ» () за березень 2012 року, ТОВ «Бізнес-Трейд Плюс» () за лютий 2011 року, ПП «Альянс-ЛМ» () за лютий 2012 року, червень 2012 року, липень 2012 року, вересень 2012 року.

За результатами позапланової невиїзної документальної перевірки складено акт № 355/32.3/00190977 від 06.12.2013 року, в якому зазначено про порушення позивачем вимог: підпунктів 7.2.1, 7.2.3, 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4, підпунктів 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), що призвело до завищення суми податкового кредиту у грудні 2010 року на суму 2700 грн.; статті 22, пункту 185.1 статті 185; підпунктів е), ж) пункту 198.6 статті 198; пунктів 201.1, 201.2, 201.6 статті 201 ПК України, що призвело до завищення суми податкового кредиту на 495521,28 грн., у тому числі у 2011 році: за лютий на 145159,56 грн., серпень на 59737 грн., вересень на 25826 грн., жовтень на 47049 грн.; у 2012 році: за лютий на 106123,30 грн., березень на 6666,67 грн., квітень на 983,20 грн., травень на 28100 грн., червень на 18233,63 грн., липень на 13969,68 грн., серпень на 20208,80 грн., вересень на 6982,20 грн., жовтень на 15106,05 грн., листопад на 1375,99 грн.

Не погодившись з висновками акту перевірки, платник податків надав контролюючому органу заперечення на такий акт. Розгляд заперечень здійснено 23.12.2013 року в присутності представника ПАТ «Центральний ГЗК» Саєнка Д.М., що діяв за довіреністю №51/12 від 02.01.2013 року. За результатами розгляду заперечень підтверджено правомірність висновків акту перевірки № 355/32.3/00190977 від 06.12.2013 року, а стосовно виявлених порушень - встановлено завищення податкового кредиту на суму 498221,28 грн.

На підставі акту перевірки контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 26.12.2013 року №, яким платнику податків збільшено грошове зобов'язання з ПДВ на 674078,14 грн., з них за основним платежем 498221,28 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 175856,86 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закон України «Про податок на додану вартість» передбачено тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження таких сум податковими накладними чи митними деклараціями.

Аналогічні положення передбачені і в Податковому кодексі України.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій та правомірності включення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з ТОВ Фірма «Автодрайв» ЛТД, ТОВ НВКФ «Вест-Пром», ТОВ «LEGIO», ДП «Криворізький інститут автоматики», ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД», ТОВ «НВП «ВIГ», ТОВ «Укрбуркомплект», ТОВ «ВEАГНУ», ТОВ «Бізнес-Трейд Плюс», ПП «Альянс-ЛМ» подано копії: договорів, специфікацій, розрахунків, сертифікатів якості, податкових та видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, актів прийому-передачі виконаних робіт, акти приймання виконаних підрядних робіт банківські виписки та інші документи.

Позивач здійснював оплату за отримані послуги/виконані роботи шляхом безготівкових розрахунків через банківську установу з урахуванням ПДВ.

Крім того, на момент здійснення господарських операцій ТОВ Фірма «Автодрайв» ЛТД, ТОВ НВКФ «Вест-Пром», ТОВ «LEGIO», ДП «Криворізький інститут автоматики», ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД», ТОВ «НВП «ВIГ», ТОВ «Укрбуркомплект», ТОВ «ВEАГНУ», ТОВ «Бізнес-Трейд Плюс», ПП «Альянс-ЛМ» були включені до Єдиного державного реєстру та перебували на обліку платників податків.

Вищенаведене свідчить про дотримання позивачем спеціальних вимог законодавства щодо документального підтвердження сум податкового кредиту.

Судами попередніх інстанцій не встановлено порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість, яке б позбавляло позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій із зазначеними контрагентами.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій щодо правомірності формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям ТОВ Фірма «Автодрайв» ЛТД, ТОВ НВКФ «Вест-Пром», ТОВ «LEGIO», ДП «Криворізький інститут автоматики», ТОВ ВКП «Стандарт-ЛТД», ТОВ «НВП «ВIГ», ТОВ «Укрбуркомплект», ТОВ «ВEАГНУ», ТОВ «Бізнес-Трейд Плюс», ПП «Альянс-ЛМ», оскільки реальність господарських операцій, підтверджується належно оформленими первинними документами, які у повній мірі відображають зміст господарської операції та її вартісні показники, а також підтверджують факт використання придбаного товару у господарській діяльності позивача.

Колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на акти перевірок (акти неможливості проведення перевірки/зустрічної звірки) контрагентів позивача, яким встановлено їх відсутність за місцезнаходженням, оскільки цей факт не може однозначно свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань перед позивачем, на момент виникнення спірних правовідносин вказані юридичні особи не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання для забезпечення власної господарської діяльності, були належним чином зареєстровані.

Доводи відповідача про порушення контрагентами позивача та контрагентами по ланцюгу постачання податкового законодавства суд відхиляє, оскільки за порушення податкового законодавства передбачена індивідуальна відповідальність саме для тієї особи, яка допустила таке порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі № 21-47а10, від 31.10.2014 року у справі № 21-318а14, відповідно до якої законодавство не ставить у залежність право платника податків на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентом.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 221, 223, 224, 231, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 січня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2015 року у справі № 804/134/14 - без змін.

Ухвала набирає законної з моменту проголошення та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

О.В. Карась

А.О. Рибченко

Повний текст виготовлено 08.02.2016 року.