Справа № 807/2456/15
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2016 рокум. Ужгород№ 807/2456/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Приходько Т.В.

та осіб, що беруть участь у справі:
позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Ковач В.С.

представників відповідача - Думчикова С.В., Левко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просить зобов`язати командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 за закінченням дії строку контракту від 14 жовтня 2011 року.

Позивач обґрунтовує свої вимоги наступним чином.

Так, він посилається на те, що 14 жовтня 2011 року між позивачем та Міністерством оборони України було укладено контракт про проходження служби у Збройних Силах України. Згідно п.3 наказу строк дії такого становить три роки, а отже дія такого закінчилася 14 жовтня 2014 року. З 18.05.2014 року по 29.08.2014 року позивач був залучений в проведенні антитерористичної операції у складі батальйону тактичної групи у Луганській області. У зв`язку з введенням в Україні особливого стану продовжував службу без підписання нового контракту. 24 грудня 2015 року позивач звернувся до командира військової частини про звільнення його у зв`язку із закінченням терміну контракту. В задоволенні рапорту позивачу було відмовлено на підставі п.2 ст.252 Указу Президента України №417/2015 від 14.07.2015 року. Позивач вважає, що дії командування військової частини є неправомірними, оскільки на момент закінчення контракту, Указ Президента України від 21.07.2014 року №607 «Про часткову мобілізацію» втратив свою силу, а тому посилання на нього є протиправним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача за довіреністю позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Зазначили, що позивач підлягає звільненню відповідно до п. а ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку з закінченням строку контракту.

Представники відповідача проти позову заперечували, посилаючись на доводи в поданих письмових запереченнях. Пояснили, що позивач не вважається призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», а тому дія Указів Президента України, на які він посилається, на нього не поширюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов не належить задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2011 року між позивачем з одного боку та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 з іншого боку було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (копія контракту а.с. 16-17).

Так, відповідно до п. 3 контракту: « Цей Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на строком 3 (три) роки», тобто з 14 жовтня 2011 року по 14 жовтня 2014 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 24 грудня 2015 року позивач подав рапорт на ім`я командира інженерної роти з проханням клопотати перед вищестоящим командуванням про звільнення його з лав Збройних сил України по закінченню умов контракту (копія рапорту а.с. 8).

Того ж числа, була надана відповідь позивачу на поданий рапорт, у вигляді резолюції ТВО Галас В.С., а саме: «ознайомтесь та доведіть до солдата в/сл. за контрактом ОСОБА_1 , та о/с в/сл. за контрактом підрозділу Указ Президента України №417/2015 від 14.07.15р. ст.252 п.2».

Отже, рапорт позивача був розглянутий, та надана відповідь такому, якою у задоволенні рапорту було відмовлено, що не заперечувалося самим позивачем в ході судового розгляду даної справи, а тому відповідно до ч. 3 ст.72 КАС України не підлягають доказуванню.

Суд при вирішенні справи керувався наступним.

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 2 ст. 11 КАСУ суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 11 КАСУ).

Оскільки позивач просить суд саме зобов`язати командира Військової частини польова пошта НОМЕР_1 Міністерства оборони України вирішити питання про звільнення ОСОБА_1 за закінченням дії строку контракту від 14 жовтня 2011 року, а не оскаржує саме рішення про відмову у задоволенні його рапорту на звільнення, суд зазначає, що такий рапорт був розглянутий, і таке рішення командира було доведене позивачу до відома про що сам позивач не заперечує, а тому в даному випадку відсутній предмет спору, оскільки право позивача на розгляд його рапорту відповідачем реалізовано.

Суд також зазначає, що в разі незгоди позивача із самим рішенням командира про відмову у задоволенні рапорту на його звільнення, такий може звернутися до суду з вимогою про визнання рішення протиправним, якщо вважає що таким рішенням порушено його права та свободи, в даному випадку таких позовних вимог позивач та його представник не заявляв.

Також, суд вбачає за необхідне зазначити позивачу, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

17 березня 2014 року виконуючий обов`язки Президента України, Голова Верховної Ради України Турчинов О. підписав Указ від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Верховна Рада України затвердила Указ 18 березня 2014 року.

З моменту оголошення рішення про часткову мобілізацію у державі діє особливий період.

Як вбачається з матеріалів справи, контракт про проходження ОСОБА_1 військової служби в Збройних Силах України було укладено на три роки з 14 жовтня 2011 року по 14 жовтня 2014 року.

Таким чином, контракт позивача діяв під час настання особливого періоду.

Відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Отже, законодавець пов`язує продовження дії контракту понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації не з часом дії особливого періоду, а з моментом його настання.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту позивача, суд у складі колегії суддів дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються вимоги ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто дія контракту позивача продовжується понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації.

При цьому, зазначена норма обмежує продовження дії контракту понад встановлені строки щодо певної категорії осіб, визначених ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 16 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово- лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

- виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

- утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом І чи II групи;

- необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

- наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктом «в» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі), «е» (через службову невідповідність), «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади), «и» (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) частини шостої та пунктами «в» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі), «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі), «е» (через службову невідповідність), «є» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) частини сьомої цієї статті;

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

Між тим, позивач до жодної із категорій осіб, визначених наведеною нормою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», не відноситься.

Таким чином, підстави для звільнення позивача з військової служби за контрактом до оголошення демобілізації, відсутні.

Крім того, згідно ст. 251, п. 2 ст. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, прийнятим на виконання Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, а військовозобов`язані виконують військовий обов`язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період. У разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці-жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням). Військовозобов`язані, призвані на збори, продовжують перебувати на зборах до особливого розпорядження відповідних органів військового управління згідно з їх повноваженнями. Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених зі списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку, в запас у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено таке покарання, у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади.

Таким чином, зазначене Положення пов`язує продовження перебування військовослужбовців на військовій службі також саме з моментом оголошення мобілізації, а не з періодом її дії чи проведення.

Враховуючи викладене, а також те, що рапорт позивача на звільнення був розглянутий належним чином, а рішення командира було доведене позивачу, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими не підтверджені належними доказами і задоволенню не підлягають.

На підставі на веденого та керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 159, 160, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні адміністративного позову за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш