Справа № 825/502/15-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" лютого 2016 р. м. Київ К/800/25606/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),

Головчук С.В.,

Ліпського Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Менської виправної колонії №91 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року,

встановив:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом про визнання протиправною бездіяльності адміністрації Менської виправної колонії №91 щодо розгляду його заяви про надання дозволу на проживання разом з членами сім'ї в межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області, де розташована колонія, визнання протиправною відмову адміністрації Менської виправної колонії №91 у наданні дозволу на проживання позивача разом з членами сім'ї у межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області, оформлену протоколом №5 засідання методично-виховної ради Менської ВК №91 від 04 березня 2015 року, зобов'язання адміністрацію Менської виправної колонії №91 винести постанову про надання дозволу ОСОБА_4 на проживання разом з членами сім'ї у межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року позовні вимоги задоволені частково: визнано протиправною бездіяльність Менської виправної колонії №91 щодо розгляду заяви ОСОБА_4 про надання дозволу на проживання разом із членами сім'ї в межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області. У решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 трав 2015 року скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Чернігівського окружного адміністративного суду. Посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що його заява мала бути розглянута адміністрацією колонії відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян».

Справа вирішується в порядку письмового провадження, оскільки сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2011 року ОСОБА_4 відбуває покарання на дільниці соціальної реабілітації Менської виправної колонії №91.7 жовтня 2014 року позивач подав на ім'я начальника Менської ВК заяву про надання йому дозволу на проживання разом з членами сім'ї в межах смт Макошине. Вирішення заяви резолюцією начальника колонії передано до методично-виховної ради Менської ВК-91. Рішенням методично-виховної ради колонії, головою якої є начальник Менської ВК-91, від 04 березня 2015 року відмовлено позивачу у наданні дозволу на проживання разом з сім'єю в межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те що, порядок розгляду заяви позивача регулюється Законом України «Про звернення громадян» та що методично-виховна рада є дорадчим органом, яка не наділена правом приймати рішення від імені адміністрації колонії.

Приймаючи протилежне рішення, апеляційний суд виходив з того, що стаття 99 Кримінально - виконавчого кодексу України не встановлює строку розгляду заяви засудженого про спільне проживання з членами сім'ї, заява ОСОБА_4 розглянута адміністрацією установи 04 березня 2015 року на засіданні методично-виховної ради Менської ВК-91, де головував її начальник.

Відповідно до частини 2 статті 99 Кримінально-виконавчого кодексу України у дільниці соціальної реабілітації засуджені після відбуття шести місяців покарання в дільниці в разі відсутності порушень режиму відбування покарання, наявності житлових умов з дозволу адміністрації колонії можуть проживати в межах населеного пункту, де розташована колонія, із своїми сім'ями, придбавати відповідно до чинного законодавства жилий будинок і заводити особисте господарство.

Згідно із статтею 100 Кримінально-виконавчого кодексу України, яка регулює питання зміни умов тримання засуджених до позбавлення волі, залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду. Зміна умов тримання в межах однієї колонії здійснюється за клопотанням начальника відділення соціально-психологічної служби постановою начальника колонії. У випадках, якщо така постанова передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, вона обов'язково погоджується із спостережною комісією.

Таким чином, порушене в заяві ОСОБА_4 питання має вирішуватися за клопотанням відповідної посадової особи колонії її керівником.

З урахуванням цього суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову в частині визнання протиправною відмову адміністрації Менської виправної колонії №91 у наданні дозволу на проживання позивача разом з членами сім'ї у межах смт. Макошине Менського району Чернігівської області та зобов'язання надати такий дозвіл.

Щодо розгляду звернення ОСОБА_4 від 07.10.2014р., адресованого на адресу начальника колонії, то в цій частині вирішення спору правильне рішення прийняв суд першої інстанції.

В силу частини 3 статті 63 Конституції України засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.

Кримінально - виконавчий кодекс України не встановлює засудженим до позбавлення волі заборону на звернення з тих чи інших питань до адміністрації за місцем відбування покарання, однак і не передбачає строк та порядок розгляду таких заяв.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює Закон України "Про звернення громадян".

Дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України", Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" (стаття 12 Закону України «Про звернення громадян».)

Передбачене статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" право громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення кореспондується із встановленими статтями 14, 15, 19 цього Закону обов'язками органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб, керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

За вимогами статті 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Таким чином, оскільки у встановлений законом строк не було надано письмову відповідь на звернення позивача, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправною бездіяльність Менської виправної колонії №91 щодо розгляду його заяви.

Згідно із статтею 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та залишити в силі постанову Чернігівського окружного адміністративного суду 20 березня 2015 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Ліпський Д.В.