Справа № 804/586/16
Суддя: Павловський Дмитро Павлович
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2016 р. справа № 804/586/16
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Павловський С.В., одноособово розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р., та податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р., -
29 січня 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" (далі ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод", позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області (далі ДПІ у АНД районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області, відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р., та податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р. (а.с. 4-11).
Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що під час виїзної планової перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 р. - 31.12.2012 р. посадовими особами ДПІ у АНД районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області було встановлено порушення вимог Податкового кодексу України, що призвело до завищення податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів у сумі 439624,00 грн., що з урахуванням штрафних санкцій на суму 109906,00 грн., разом складає 549530,00 грн. За результатами перевірки відповідачем було складено акт № 905/22-5/35112619 від 18.03.2013 року, на підставі якого винесено податкове повідомлення-рішення форми Р № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р. Також, за даним актом відповідачем було додатково нараховано штрафні санкції на суму 109906,00 грн., що відображено у податковому повідомленні-рішенні форми Р № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р. Позивач не погоджується з висновками акту перевірки щодо виявлених порушень законодавства, які грунтуються на тому, що ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод" відповідно до реєстрів отриманих податкових накладних та даних декларацій з ПДВ включено до складу податкового кредиту ПДВ по факсокопіям податкових накладних, оригінали яких на момент складання перевірки не надано. Проте, реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами і правомірність віднесення понесених при їх здійсненні витрат до податкового кредиту було підтверджено оригіналами податкових накладних, що не було прийнято до уваги. Отже, враховуючи, що відповідачем порушені права та інтереси ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод", що є підставою для скасування податкових повідомлень-рішень, тому, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.02.2016 р. відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.02.2016 р. (а.с. 2).
У судове засідання 10.02.2016 р. прибули представник позивача та представник відповідача (а.с. 96-97).
Представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, подала письмове клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с. 102).
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, надала до суду письмові заперечення на позов в яких зазначила, що ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод" за період з 01.01.2012 р. - 31.12.2012 р. задекларовано податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 43516670,00 грн. Перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період з 01.01.2012 р. - 31.12.2012 р. встановлено його завищення на суму 439624,00 грн., у тому числі у березні 2012 р. - 4613,00 грн., червні 2012 р. - 4354,00 грн., липні 2012 р. - 4354,00 грн., грудні 2012 р. - 426303,00 грн. Відповідно до реєстрів отриманих податкових накладних та даних декларацій з ПДВ включено до складу податкового кредиту ПДВ по факсокопіям податкових накладних, оригінали яких на момент складання акту перевірки не надано. Отже, враховуючи, що на момент перевірки суми податку були попередньо включені до складу податкового кредиту, платник податку несе відповідальність відповідно до Податкового кодексу України, тому, відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с. 99-101).
У судовому засіданні представник відповідача проти подальшого розгляду адміністративної справи в порядку письмового провадження не заперечувала (а.с. 102).
Керуючись приписами ст. ст. 122, 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи та подані до суду сторонами письмові докази, враховуючи позицію позивача, викладену у адміністративному позові та позицію відповідача, викладну у письмових запереченнях, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи, враховуючи норми законодавства, чинні на час виникнення спору, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За висновками акту було встановлено порушення ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод", а саме:
1) п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (із змінами та доповненнями), ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод" занижено ПДВ на 439624,00 грн., у тому числі у березні 2012 р. - 4613,00 грн., червні 2012 р. - 4354,00 грн., липні 2012 р. - 4354,00 грн., грудні 2012 р. - 426303,00 грн.
4) ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 Про систему валютного регулювання та валютного контролю (із змінами та доповненнями), підприємством не задекларовано у п. 8 розділу III "ОСОБА_1 та товари за кордоном" "Декларації про валютні цінності, доходи та майно, що належать резиденту України і знаходяться за її межами акцизні марки, що тимчасово були вивезені за межі митної території України станом на 01.01.2012 у сумі 773,49 дол. США ( 6180,00 грн.), станом на 01.04.2012 у сумі 967,23 дол. США ( 7725,00 грн.), станом на 01.07.2012 у сумі 1159,84 дол. США ( 9270,00 грн.), станом на 01.10.2012 у сумі 1159,76 дол. США ( 9270,00 грн.), станом на 01.01.2013 у сумі 579,88 дол. США (4635,60 грн.).
5) Перевіркою встановлено порушення статті 13 Закону України „Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР (із змінами та доповненнями) щодо допущення понаднормативних втрат купажів коньяків на стаді' зберігання в загальній кількості - 55,55 дал.б.с. в період з 01.01.2012 по 31.12.2012 р., як регламентуються втратами сировини при виробництві виноробної продукції, затвердженіими Департаментом з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України 12.04.2004 року та „Збірник норм втрат сировини та матеріалів, діючих на підприємствах виноробної промисловості, Міністерство аграрної політики України, Київ 2004.
6) пп. 164.2.5 п. 164.2 ст. 164, п. 168.1 ст. 168, пп. 170.1.2 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України, в частині нарахування, утримання та перерахування до бюджету не в повному обсязі податку на доходи фізичних осіб з суми доходу, виплаченого фізичній особі Пекіч-Мікаріч Адріяна протягом серпня-грудня 2012 року від надання в оренду нерухомого майна, що призвело до недобору податку у розмірі 1085,08 грн.;
7) абз. б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, в частині відображення у Податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) за 2 кв. 2012 р. та 3 кв. 2012 р., наданих до ДПІ, не у повному обсязі інформації щодо нарахування та виплати доходів фізичним особам- підприємцям за надані товариству товари (роботи, послуги), а саме: у Податковому розрахунку (форма 1-ДФ) за 2 кв. 2012 р. відсутня інформація щодо нарахування та виплати доходів ФОП ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3); у Податковому розрахунку (форма 1-ДФ) за 3 кв. 2012 р. відсутня інформація щодо нарахування та виплати доходів ФОП ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3) та ФОП ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_4);
8) п. 51.1 ст. 51, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, абз. б п. 176,2 ст. 176 Податкового кодексу України, пп. 2.1 п. 2 Порядку № 1020 в частині не своєчасного надання товариством Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (Форма № 1 ДФ) за 3 кв. 2012 р. (порція № 1), який надано товариством 12.11.2012 р. при гранічному терміні подання - 09.11.2012 р.
Також, з матеріалів справи вбачається, що за результатами складеного акту № 905/22-5/35112619 від 18.03.2013 року, відповідачем було винесено і оскаржуване податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р., за платежем: податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму грошового зобовязання 109906,00 грн., а саме, суму грошового зобовязання у розмірі 109906,00 грн. за штрафними санкціями (а.с.13).
Отже, судом встановлено звязок між оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р. та податковим повідомленням-рішенням № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р., враховуючи, що вони винесені на підставі порушень, зазначених у висновках акту перевірки № 905/22-5/35112619 від 18.03.2013 року.
Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок та спосіб реалізації результатів перевірок визначено Податковим кодексом України.
Так, згідно із п.п. 21.1.1. п. 21.1. ст. 21 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.
Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.
Проте, відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 4 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно із п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно із п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Враховуючи викладені норми Податкового кодексу України, слід зазначити, що про існування декількох підстав для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця, належно оформленої податкової накладної, фактична сплата грошових коштів контрагенту, в сумі, визначеній в податковій накладній, за наслідками якої у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит (перша подія), а також, фактичне виконання господарської операції.
Чинним законодавством на сторону в господарському зобовязанні, не покладено обов'язок зясування обставин сплати податків контрагентом. Субкт господарювання не наділений можливістю контролю за сплатою податків іншим платником. Якщо контрагент не виконав свої зобовязання зі сплати податків, це тягне відповідальність саме до тієї особи, яка не виконала свої зобовзання, оскільки юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи:
1. встановлення факту здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.
2. встановлення спеціальної правосубєктності учасників господарської операції. Особа, яка видає податкову накладну , повинна бути зареєстрована як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.
3. встановлення звязку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку.
4. встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість
5. встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.
Аналогічна правова позиція викладена також у листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.
Також, у вищевказаному листі Вищого адміністративного суду України зазначено, що не є обовязковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобовязань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
У відповідності до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України №1936/11/13-11 від 01.11.2011 року Щодо підтвердження даних податкового обліку документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.
При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Також, слід зазначити про відсутність компетенції податкового органу щодо встановлення порушень платником податків норм Цивільного кодексу України, якими встановлено вимоги щодо чинності правочину.
Так, нормами ч.ч. 1, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Статтею 228 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, зниження, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 06 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз'яснив, що нікчемними правочинами, які порушують публічний порядок, визначеними ст. 228 ЦК України, є:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочинами, які посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема, є: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу-землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режими вилучення з обігу або обмеження в обігу об'єктів цивільного права, тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо.
Нормами ст. 207 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобовязання, що відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що відповідно до презумпції правомірності правочину, всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини).
В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.
Отже, необхідними умовами для висновку про нікчемність угоди згідно до статті 207 Господарського кодексу України та статті 228 Цивільного кодексу України є доведення факту наявності між сторонами мети укладення завідомо суперечної інтересам держави та суспільства угоди, а також наявність вини у формі умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків, зокрема, на ухилення від сплати податків.
При цьому, для того, щоб намір однієї особи міг бути підставою для висновку про укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, він має бути підтверджений певними засобами доказування, які б давали можливість судити про наявність волі та безпосередній зміст такої волі (усвідомлення протиправності угоди, свідомо допускати настання протиправних наслідків, та ін.). Відтак, суб'єктивний склад правопорушення повинен бути встановлений відповідним компетентним органом держави і підтверджений законодавче визначеними засобами доказування.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що судових рішень щодо визнання вказаних правочинів недійсними, податковим органом під час розгляду справи не надано.
За таких обставин, судом встановлено реальний факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами.
Аналіз правових норм, якими врегульовано взаємовідносини вказує на те, що у разі якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо документального підтвердження розміру податкового кредиту, валових витрат та фактичного здійснення господарських операцій, він не може бути позбавлений права на формування податкового кредиту та валових витрат.
ТОВ "Сімферопольський вино-коньячний завод" має у наявності всі первинні документи, які надавались до перевірки, що стосуються господарських операцій за участю контрагентів, які підтверджують фактичне отримання товарів (робіт/послуг) та реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до частини першої ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Отже, на підставі вищезазначених норм законодавства, встановлених судом обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своєї позиції, суд робить висновок, що Державною податковою інспекцією у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області не надано беззаперечних належних та допустимих письмових доказів на підтвердження своєї позиції, тому, суд вважає податкові повідомлення-рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" підлягає задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 9891,54 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 2166 від 28.01.2016 р. (а.с. 3).
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 9891,54 грн. підлягає поверненню.
Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 11, 14, 69 - 71, 86, 94, 122, 128, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Сімферопольський вино-коньячний завод" до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р., та податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № НОМЕР_1 від 18.03.2013 р.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області № НОМЕР_2 від 27.01.2016 р.
Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, в порядку та у строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, та набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_3