Справа № 810/6705/13-а
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/45466/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Єрьоміна А.В.,

Цуркана М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2014 року у справі за позовом Приватного підприємства «ВІК Плюс» до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області про визнання протиправним та скасування припису і постанови,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року Приватне підприємство «ВІК Плюс» (надалі - Підприємство, позивач) звернулось до суду із позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області (надалі - Інспекція, відповідач), у якому просило визнати протиправними та скасувати:

- припис відповідача від 23 вересня 2013 року №С-2309/17;

- постанову від 25 листопада 2013 року №3-2511/2-7/10-111/2511/09/02.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2014 року, позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись із судовими рішеннями попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просив скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивачем були надіслані до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі направлення від 30 липня 2013 року №2685/13/09/02 відповідачем проведено позапланову перевірку об'єкта «Будівництво колективних гаражів по бульвару Незалежності в районі розміщення заводу алюмінієвих будівельних конструкцій в м. Бровари Київської області» щодо перевірки достовірності даних, наведених в декларації про початок будівельних робіт, поданої замовником до Інспекції 26 липня 2013 року за №7/10-2607/29.

В ході проведення перевірки встановлено, що проектною організацією Підприємства занижено категорію складності об'єкта будівництва та розроблено проектну документацію з порушенням вихідних даних проектування.

За результатами перевірки 17 вересня 2013 року складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, в якому контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем пункту 1 статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

23 вересня 2013 року на підставі акту перевірки відповідачем винесено припис №С-2309/17 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил в, якому вимагається усунути порушення до 31 грудня 2013 року.

11 листопада 2013 року відповідачем стосовно позивача складено протокол №2-Л-З-1111/3 про правопорушення у сфері містобудівної діяльності.

25 листопада 2013 року Інспекцією винесено постанову №З-2511/2-7/10-111/2511 про адміністративне правопорушення, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 103230 грн.

Не погоджуючись із вищенаведеними приписом та постановою, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами правомірність спірних рішень, а тому вони підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується із даним висновком з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України від 14 жовтня 1994 року № 208/94-ВР «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» (в редакції від 20 листопада 2012 року, що була чинна на момент виникнення спірних відносин; надалі - Закон № 208/94-ВР) правопорушеннями у сфері містобудівної діяльності є протиправні діяння (дії чи бездіяльність) суб'єктів містобудування - юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, державними стандартами і правилами.

Вчинення суб'єктами містобудування правопорушень у сфері містобудівної діяльності тягне за собою відповідальність, передбачену цим та іншими законами України.

З матеріалів справи вбачається, що Підприємство було притягнуто до відповідальності за наступні правопорушення:

-надання недостовірних даних щодо категорії складності об'єкта будівництва;

-порушення вихідних даних об'єкта будівництва - невідповідність кількості гаражів, зазначених в Містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки та вказаній у проектній документації.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 208/94-ВР суб'єкти містобудування, які здійснюють проектування об'єктів, експертизу проектів будівництва, несуть відповідальність у вигляді штрафу за передачу замовнику проектної документації для виконання будівельних робіт на об'єкті будівництва, розробленої з порушенням вимог законодавства, містобудівної документації, вихідних даних для проектування об'єктів містобудування, будівельних норм, державних стандартів і правил, у тому числі за не створення безперешкодного життєвого середовища для осіб з обмеженими фізичними можливостями та інших маломобільних груп населення, незабезпечення приладами обліку води і теплової енергії, а також за заниження категорії складності об'єкта будівництва: проектна організація - у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат; експертна організація - у розмірі вісімнадцяти мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 32 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції від 19 вересня 2013 року, що була чинна на момент виникнення спірних відносин; надалі - Закон № 3038-VI) усі об'єкти будівництва за складністю архітектурно-будівельного рішення та/або інженерного обладнання поділяються на I, II, III, IV і V категорії складності.

Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до будівельних норм та державних стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва.

Віднесення об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності здійснюється проектною організацією і замовником будівництва.

Аналіз приписів наведеної статті дає підстави для висновку, що вона встановлює загальне правило визначення категорії складності об'єкта будівництва. У випадках же, коли проектна документація на об'єкт будівництва відсутня чи об'єкт їй не відповідає, віднесення такого об'єкта будівництва до тієї чи іншої категорії складності належало до компетенції органу державного архітектурно-будівельного контролю, а саме Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів.

Дана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суду України від 4 березня 2014 року (справа № 21-433а13).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, спірний об'єкт будівництва не є самочинним, категорію складності визначено проектною організацією, а відтак, у відповідача були відсутні правові підстави для самостійного визначення категорії складності.

Окрім того, у оскаржуваному приписі відповідач, обґрунтовуючи заниження Підприємством категорії складності об'єкта, вказав, що згідно з техніко-економічними показниками об'єкту запроектовано всього 156 гаражів. У свою чергу, відповідно до додатку «М» ДБН А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» можлива небезпека для здоров'я і життя людей, які постійно перебувають на об'єкті від 50 до 300 осіб та (або) які періодично перебувають від 100-500 осіб. Для життєдіяльності людей, які перебувають зовні об'єкта від 100 до 10000 осіб. А тому, враховуючи вищезазначені показники для розрахунку, за класом наслідків (відповідальності) зазначений об'єкт Інспекція віднесла до СС2, що належить до III категорії складності.

Однак, в абзаці третьому частини першої статті 4 Закону № 3038-VI об'єктами будівництва визначено будинки, будівлі, споруди будь-якого призначення, їх комплекси, лінійні об'єкти інженерно-транспортної інфраструктури.

За змістом підпункту 1 пункту М2 додатку М до Державних будівельних норм А.2.2-3-2012 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 3 березня 2012 року № 98, для об'єкта будівництва, до складу якого входить декілька окремих будинків, будівель або споруд (комплекс), категорія складності визначається окремо для кожного будинку, будівлі, споруди.

Отже, визначення Інспекцією категорії складності 156 гаражів як одного об'єкта будівництва є помилковим. А отже, і віднесення всіх гаражів до III категорії складності за ознакою періодичного перебування в них від 100 до 500 осіб не можна вважати законним.

Дана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 4 березня 2014 року (справа № 21-433а13).

Щодо невідповідності кількості гаражів, зазначених в Містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, підготовлених Управлінням містобудування та архітектури Броварської міської ради Київської області від 17 квітня 2012 року, кількості, вказаній в проектній документації для виконання будівельних робіт, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається та було встановлено судами попередніх інстанцій, що рішенням архітектурно-містобудівної ради від 21 червня 2012 року було погоджено проект колективних гаражів у кількості цегляних гаражів - 108 шт., металевих гаражів - 48 шт., тобто всього - 156 шт.

Отже, суди попередніх інстанцій прийшли до правильного висновку щодо протиправності оскаржуваних рішень Інспекції, оскільки позивачем, в ході виконання проекту документації для виконання будівельних робіт за об'єктом, не було допущено порушень у сфері містобудування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновків, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області відхилити, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 13 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Кравцов О.В.

Судді Єрьомін А.В.

Цуркан М.І.