Справа № 802/1/16-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

03 лютого 2016 р. Справа № 802/1/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Т.О.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Ніколаєвського Я.В.

без участі третьої особи

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до: Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, третя особа без самостійних вимог Вінницька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_3 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, третя особа без самостійних вимог Вінницька об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування постанови.

Ухвалою від 18 січня 2016 року було відкрито провадження в адміністративній справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідачем протиправно винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, оскільки боржник не був повідомлений про відкриття виконавчого провадження в рамках якого таку постанову винесено, чим був позбавлений права на добровільне виконання останньої.

Перед початком судового розгляду справи по суті судом установлено, що відповідачем у даній справі відповідно до положень ст. 181 КАС України, з урахуванням думки представника позивача, є відповідний орган державної виконавчої служби, а саме Ленінський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції.

Представник позивача в ході судового розгляду підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. На підтвердження своїх мотивів, було надано письмові заперечення.

Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув із невідомих для суду причин.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

28.09.2015 року до Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції на виконання надійшла заява заступника начальника Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про відкриття виконавчого провадження. Підставою стала необхідність примусового виконання виконавчого листа №802/1838/15-а, виданого 08.09.2015 року Вінницьким окружним адміністративним судом про стягнення із ФОП ОСОБА_3 на користь держави податкового боргу в сумі 778 023,16 грн.

З метою забезпечення виконання цього рішення у відповідності до вимог ст.25 Закону України "Про виконавче провадження"(далі - Закон) просили накласти арешт на майно та грошові кошти боржника.

01.10.2015 року відповідно до ст.25 Закону державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з наданням терміну для добровільного виконання в строк до 08.10.2015 року та направлено сторонам.

Постанова була надіслана боржнику простою кореспонденцією, що суперечить нормам частини 2 ст.25 Закону, та повернулась до державного виконавця у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Після того, як пройшов строк на добровільне виконання постанови, не зважаючи на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження не була доведена до боржника згідно чинного законодавства, державним виконавцем 09.10.2015 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошено заборону на його відчуження і надіслано сторонам до відома.

Згідно матеріалів справи, сума стягнення за виконавчим провадженням по виконавчому листу Вінницького окружного адміністративного суду від 08.09.2015 року у справі №802/1838/15-а становить 778 023, 16 грн. Однак постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника, у тому числі на рухоме і нерухоме майно, земельні ділянки, тощо.

Таким чином, вартість майна, на яке накладено арешт, на думку позивача, значно перевищує суму боргу перед стягувачем, що прямо суперечить ч.3 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження". Тобто, старшим державним виконавцем Ленінського районного відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ніколаєвським Я.В., на думку позивача, не вжито заходів щодо накладення арешту на окремі предмети у межах розміру суми стягнення за виконавчим провадженням №48876867.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд встановив наступне.

У відповідності до преамбули Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 р. № 606-XIV, цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи, щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Нормами ч. 1 і 3 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. При цьому рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно п. 1 ч. 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Таким виконавчим документом згідно зазначеної статті є постанова суду.

Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Як свідчать матеріали справи, виконавче провадження №48876867 було відкрите 01.10.2015 року за заявою стягувача про примусове виконання виконавчого листа від 08.09.2015 року, виданого Вінницьким окружним адміністративним судом про стягнення з ОСОБА_3 на користь держави податкового боргу в сумі 778 023,16 грн.

Матеріали справи містять докази того, що постанова про відкриття виконавчого провадження надсилались простою кореспонденцією. Зазначене не заперечувалось і представником відповідача.

Враховуючи, що відповідачем не дотримано порядку відправлення постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто не у спосіб, що передбачено Законом, суд вважає, що посилання позивача на його необізнаність щодо такого виконавчого провадження є обґрунтованим. Відтак, оскільки позивач копій відповідних постанов державного виконавця не отримував, останній не мав можливості використати своє право на добровільне виконання постанови про відкриття у строк визначений законом.

З урахуванням вищевказаного, суд визнав, що строк оскарження постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 09.10.2015 року пропущений з поважних причин, про що була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати.

Частиною 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов'язковою передумовою здійснення примусових заходів спрямованих на виконання рішення, є не виконання боржником своїх зобов'язань у термін визначений постановою про відкриття виконавчого провадження.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Постановами може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Згідно ч. 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що арешт майна боржника є заходом забезпечення виконання вимог виконавчого документа та може застосовуватися державним виконавцем після спливу строку, встановленого боржнику для його добровільного виконання, якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до матеріалів справи, оскаржувана постанова була прийнята не під час відкриття виконавчого провадження, а 09 жовтня 2015 року. Виходячи з аналізу положень ст. 57 Закону, передумовою накладення арешту в такому випадку мають бути вжиті державним виконавцем заходи для виявлення майна.

Як зазначив відповідач ці заходи ним вчинялись у зведеному виконавчому провадженні.

З даного приводу слід зазначити, що на виконанні в Ленінському відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції перебувало зведене виконавче провадження №44543587, до складу якого входило 9 виконавчих проваджень із примусового виконання.

Згідно статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до вимог п.3.8 наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/2 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 виконання зведеного виконавчого провадження розпочинається постановою про об`єднання виконавчих проваджень у зведене. При приєднанні виконавчого провадження до зведеного виноситься постанова, копія якої зберігається у зведеному виконавчому провадженні.

Однак, як встановлено судом відповідачем не виносилась постанова про об`єднання виконавчого провадження чи постанова про приєднання виконавчого провадження №48876867 до зведеного. Тому, державний виконавець відповідно до Закону повинен був проводити усі виконавчі дії, в тому числі з виявлення майна, в межах одного виконавчого провадження, а саме провадження №48876867.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що постанова №48876867 від 09 жовтня 2015 року, якою старшим державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ніколаєвським Ярославом Валерійовичем накладено арешт на все майно є протиправною та підлягає скасуванню.

Крім того, при прийнятті даного рішення судом взято до уваги, що стягувачем - Вінницькою ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області затверджено акт опису майна щодо заміни предмета податкової застави з всього майна позивача ОСОБА_3 на окремо визначене майно на загальну суму 1 060 000 грн.

Щодо позовної вимоги в частині визнання протиправним дій державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ніколаєвського Я.В. щодо винесення 09.10.2015 року постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, то суд не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як зазначається і в змісті адміністративного позову та поясненнях представника позивача дії державного виконавця полягають у винесенні протиправної постанови. Всі мотиви протиправності дій є аналогічними мотивам оскаржуваного рішення.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Суд вважає, що результатом оскаржуваних позивачем дій стало прийняте відповідачем рішення у формі постанови. При оскарженні такого рішення, суд перевіряє правомірність дій щодо його винесення (прийняття) і у випадку встановлення протиправності в таких діях, скасовує відповідне рішення. Вказане свідчить про те, що визнання протиправним та скасування рішення охоплює в собі і визнання неправомірними дій при його прийнятті, а тому питання неправомірності дій, у даному випадку, окремого окреслення судовим рішенням не потребує.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до положень ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Ніколаєвського Я.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.10.2015 року.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції судовий збір у розмірі 1378 (тисячу триста сімдесят вісім) грн. на користь фізичної-особи підприємця ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна