Справа № 815/3822/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/3822/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 03.04.2015 року № 246-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що в 2013 року вона звернулася до органів міграційної служби з заявою про надання захисту в Україні. Рішенням ДМС України від 03.04.2015 року № 246-15 їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка отримала 24.06.2015 року. Позивачка зазначала, що відповідач приймав рішення щодо неї протягом двох з половиною років, чим грубо порушив встановлені законодавством строки. Крім того, працівниками ДМС у довідці про звернення за захистом в Україні № 0002571 зазначено, що вона є громадянкою ОСОБА_2 ОСОБА_3, тим самим визнавши неіснуючу республіку. Цим позивач неправильно визначив країну походження заявника. Позивачка не може повернутися на територію Грузії, оскільки в неї відсутні документи, які підтверджують громадянство Грузії та існує ризик депортації з території Грузії як етнічної вірменки. Також відповідач не врахував, що позивачка є сиротою, жодних звязків з батьківщиною не має, є одинокою вагітною жінкою.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є особою без громадянства, країною попереднього постійного проживання є Грузія. Позивачка народилася в с. Лапстарха Гагрського району, за національністю вірменка, за віросповіданням православна християнка. Рідна мова вірменська, також володіє російською мовою. Має незакінчену середню освіту, яку здобула у школі в 1999-2003 роках у смт Гандяді. Позивачка є незаміжньою.

Згідно матеріалів особової справи позивачки, у 1993 році померла її мати, а в 2006 році помер батько. Позивачка має шість сестер, пятеро з яких проживають у м. Сочі (РФ), а одна у м. Сухумі. Стосунки з сестрами не підтримує.

Членом жодних політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій у країні попереднього місця проживання позивачка не була.

До України ОСОБА_1 потрапила нелегально. На маршрутному таксі з м. Гагри дісталася до м. Адлер (РФ), з м. Адлер потягом поїхала до м. Краснодар (РФ). 26.07.2013 року під час здійснення прикордонного контролю потягу на КПП Іловайськ пасажирський парк було виявлено ОСОБА_1, яка пояснила, що має намір отримати статус біженця в Україні.

26.07.2013 року позивачка звернулася до Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області із заявою №42 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення за захистом в Україні позивачка зазначила загрозу її життю через те, що йде війна, в неї стріляли у 2009 році, її переслідували в ОСОБА_3 через те, що вона вірменка, у 2012 року її били за це.

16 серпня 2013 року наказом № 99 першого начальника ГУ ДМС України в Донецькій області у відповідності до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці невизнаної Україною ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2013DN0025.

На підставі наказу ГУ ДМС в Донецькій області № 127 від 29.10.2013 року листом від 01.11.2013 року № 03.3-19225/2 особову справу позивачки №2013DN0025 спрямовано до ГУ ДМС в Одеській області.

Наказом № 130 від 13.11.2013 року особову справу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 №2013DN0025 взято на облік до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС в Одеській області та присвоєно реєстраційний № 2013OD0380.

03.04.2015 року рішенням Державної міграційної служби України № 246-15 позивачці було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

24 червня 2015 року ОСОБА_1 отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за № 261 від 10 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №246-15 від 03 квітня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення ДМС України яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За змістом п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

На підставі п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

За правилами пункту 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пунктом 37 Керівництва визначено, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

До того ж, Директива Ради ЄС Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає неправдоподібними твердження позивачки щодо її дискримінації та переслідувань в країні попереднього місця проживання за ознакою національності огляду на наступне.

Перевіркою інформації по країні походження суд встановив, що вірмени є третьою за чисельністю нацією у республіці після абхазів та грузин, тобто вірменів в ОСОБА_3 близько 50 тисяч з 240705 осіб (http://kavkazoved.info/news/2013/10/16/armjane-abhazii-sohranenie-tradicij.html).

До того ж, з інформації по невизнаній Україною ОСОБА_2 ОСОБА_3 вбачається, що у м.Гагри наявна вірменська громада та вірменська церква (http://sarinfo.org/armw/?c=armchurch&a=010211).

Крім того інформацією по країні попереднього місця проживання позивачки підтверджується, що зараз, по суті, ситуація не змінилася. Вірмени як і раніше почувають себе в ОСОБА_3 досить впевнено, їхні представники входять до політичної еліти республіки. В останньому скликанні Верховної Ради (2012р.) вірменську общину представляють депутати ОСОБА_4 (12-й Цандрипшський округ), ОСОБА_5 (20-й Гумистинський округ), ОСОБА_6 (22-й Пшапський округ). Вірменином за національністю є і чинний міністр економіки ОСОБА_3 Ірадян. Тому в цілому найбільш прискіпливий спостерігач може охарактеризувати ситуацію як досить прийнятну, такою, що відповідає міжнародним нормам і правам національних меншин (http://analitikaua.net/2014/armyanskoe-litso-abhazii/).

Відсутність дискримінації вірмен також підтверджується поясненнями позивачки, що у школі предмети були на вірменській мові, а абхазьку вона не знає.

З огляду на зазначену інформацію про країні попереднього місця проживання, посилання позивачки на переслідування вірмен в ОСОБА_3 є таким, що не заслуговує на довіру.

Щодо додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, судом не встановлено існування вищевказаних обставин, які були б підставою для надання позивачці додаткового захисту.

Водночас порушення відповідачем строків розгляду заяви та прийняття рішення не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

Вирішуючи спір, варто зазначити, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв'ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до міграційної служби України, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження, та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

З матеріалів особової справи випливає, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність будь-яких доказів існування зазначених переслідувань стосовно позивача.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року у справі № 815/3822/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин