Справа № 815/5926/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5926/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року м. Одеса Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Потоцької Н.В.

судді Завальнюк І.В.

судді Самойлюк Г.П.

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасувати рішення ДМСУ від 07.09.2015 р. №648-15, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2015 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України) про визнання неправомірним та скасування рішення № 648-15 від 07.09.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином Узбекистану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Не може повернутися до країни своєї громадянською належності через побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до окремої соціальної групи, як члена родини андіжанського біженця.

Також, позивач зазначив, що його батько після подій в Андижані виїхав до Америки. З цього приводу його неодноразово викликали до поліції, де його били, викликали до м. Ташкент на допити.

Позивач вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак ДМСУ при прийнятті оскаржуємого рішення зазначені обставини до уваги не прийняла.

Позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити з підстав викладених у позові та поясненнях.

Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення (а/с. 162 - 170), в яких зокрема зазначив, що враховуючи надані заявником відомості, ДМСУ визнало клопотання громадянина Узбекистану ОСОБА_1 необгрунтованим. Наданий матеріальний елемент клопотання підтверджує те, що особа не потребує в Україні визнання його біженцем або надання йому додаткового захисту в розумінні Конвенції 1951 року та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України та оформленням посвідки на тимчасове або постійне місце проживання в Україні.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину Узбекистану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, рішення ДМСУ від 07.09.2015 р. № 648-15 прийнято з урахуванням всіх обставин по справі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином Узбекистану, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин-суніт, який на підставі національного паспорту, виданого Посольством республіки Узбекистан в Україні від 01.12.2011 року легально 28.08.2012 року прибув авіарейсом Ташкент-Київ на територію України.

28.12.2012 року позивач звернувся до Головного Управління ДМС України в Одеській області (далі Управління) з заявою-анкетою №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, позивач заповнив анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.43-47), в якій він, окрім відомостей, що вказані у заяві, зазначив, зокрема, у розділі 1 "Відомості про заявника", що він одружений, має сина та трьох доньок; рідна мова - узбецька, російською мовою володіє вільно; в Україні проживає в АДРЕСА_1. У розділах 2 "Виїзд з останньої країни постійного проживання" та 3 "В'їзд в Україну" позивач зазначив, що 28.08.2012 року покинув країну постійного проживання, офіційно на підставі національного паспорту НОМЕР_1, та легально потрапив до України (м. Київ) літаком з Узбекистану (м. Ташкент). Також, позивач зазначив, що приїхав він до свого рідного брата, який має посвідку на постійне проживання в Україні, та потім йому порадили звернутись до міграційної служби. При цьому, позивач зазначив, що не звертався за наданням притулку або за наданням статусу біженця в інших країнах або в інших регіонах України.

Причини виїзду з країни постійного проживання, які позивач вказав у анкеті співпадають з даними, зазначеними ним у заяві про надання статусу біженця. Стосовно запитання в анкеті щодо притягнення до кримінальної відповідальності, щодо застосування адміністративних заходів, щодо причетності позивача до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належність, політичними поглядами позивача, він зазначив, що такого не було.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Уповноваженою особою Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області 24.01.2013 року проведено з заявником співбесіду та складено відповідний протокол. Так, у протоколі співбесіди, позивач, окрім вже повідомлених даних зазначив, що планував приїхати саме до м. Одеси, оскільки в цьому місті живуть його близькі родичі. Водночас, на питання щодо причин, які змусили позивача залишити країну, він зазначив, що покинув країну через неможливість жити там, посилаючись на те, що після Андижанських подій його батько довго жив в Киргизії в таборі для біженців, а потім переїхав жити до США, штат Айдахо і отримав там статус біженця. Про це, як вказує позивач, дізналися співробітники міліції і викликали його на допит. Позивач посилається на те, що спочатку не знав, що його батько переїхав, оскільки рідко з ним спілкувався, через те, що батьки розлучилися. Але, як зазначає позивач, в міліції йому сказали, що він повинен їм розповісти де зараз знаходиться його батько, та навіть сказати йому, щоб він повернувся. Як стверджує позивач, через те, що він казав, що йому не відомо де знаходиться його батько, його били гумовою дубинкою по тілу та по голові, тримаючи у відділенні більше тижня в дуже в поганих умовах, а лише потім відпустили. При цьому, позивач посилається на те, що його ще кілька разів викликали до Ташкенту і розпитували де знаходиться його батько. Також, як вказує позивач, через те, що батько виїхав з Узбекистану, позивачу не надавали можливості належно працювати.

24.01.2013 року головним спеціалістом відділу у справах біженців Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області на підставі проведеного інтерв'ю із громадянином ОСОБА_1 складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому, зазначено, що приймаючи до уваги наведені факти, що не виключають можливості вважати обґрунтованими побоювання переслідування через переслідування з боку представників влади, які вимагають подальшої перевірки, особа вважає доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.01.2013 року першим заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області, приймаючи до уваги висновок провідного спеціаліста відділу у справах біженців Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, прийнято Наказ № 8 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відносно громадянина Узбекистану ОСОБА_1, із підготуванням відповідних запитів до правоохоронних органів та держструктур.

20.06.2014 року за результатами розгляду особової справи позивача співробітником Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.4 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відносно заявника - громадянина Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2.

31.07.2014 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №416-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення було оскаржено позивачем до суду (справа № 815/4924/14). За наслідками розгляду справи скасовано рішення ДМС України від 31.07.2014 року №416-14 та зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 28.12.2012 року №514 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, судом був встановлений факт набуття міжнародного захисту батьком особи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням № 8-15 від 25.03.2015 року на виконання приписів ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та постанови суду від 28.10.2014 року по справі № 815/4924/14 зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.04.2015 р. був оформлений висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом № 68 від 14.04.2015 р. «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», наказано здійснити необхідне оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту.

14.07.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ГУ ДМСУ в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відносно заявника (а/с. 85 - 97).

Рішенням ДМС України № 648-15 від 07.09.2015 року з посиланням на п.1 та 13 частини 1 статтю 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено (а/с. 27).

28.09.2015 року позивач отримав повідомлення про відому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що рішення ДМС України № 648-15 від 07.09.2015 року прийняте на підставі висновку Управління, є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства, протиправним та підлягає скасуванню. При цьому суд виходить з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011 року, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 2 Положення визначено, що ДМС України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства внутрішніх справ України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра, а також цим Положенням.

Згідно п.7 Положення ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Перевіряючи обставини для визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку, загроз її життю, безпеці чи свободі.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно п. 6.1 та 6.2 Розділу VI Правил у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, ОСОБА_3 міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженці Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

У цілому, "обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що громадянину Узбекистану ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього закону, відсутні.

На думку суду, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи відсутність наведених умов відповідач звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження обставин та достовірності тверджень, на яких ґрунтується заява позивача.

У своїй заяві про надання статусу біженця, в анкеті та протоколі співбесіди, позивач зазначив, що покинув країну через неможливість жити там, посилаючись на те, що після Андижанських подій його батько довго жив в Киргизії в таборі для біженців, а потім переїхав жити до США, штат Айдахо і отримав там статус біженця. Про це, як вказує позивач, дізналися співробітники міліції і викликали його на допит. Позивач посилається на те, що спочатку не знав, що його батько переїхав, оскільки рідко з ним спілкувався, через те, що батьки розлучилися. Але, як зазначає позивач, в міліції йому сказали, що він повинен їм розповісти де зараз знаходиться його батько, та навіть сказати йому, щоб він повернувся. Як стверджує позивач, через те, що він казав, що йому не відомо де знаходиться його батько, його били гумовою дубинкою по тілу та по голові, тримаючи у відділенні більше тижня в дуже в поганих умовах, а лише потім відпустили. При цьому, позивач посилається на те, що його ще кілька разів викликали до Ташкенту і розпитували його де знаходиться батько. Також, як вказує позивач, через те, що батько виїхав з Узбекистану, позивачу не надавали можливості належно працювати.

Як вказує позивач, в разі повернення до країни його належності - Узбекистану, він має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до окремої соціальної групи, оскільки є членом сім'ї андижанських біженців.

Судом були підтверджені обставини того, що батько позивача отримав міжнародний захист на території США, як біженець. На підтвердження вказаних обставин з боку позивача до суду надані: фотокопія та ксерокопія форми " 1-94" від 30.01.2006 року на ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, країна громадянства - Узбекистан, яка видається особам які прибувають в США як біженці та її нотаріально засвідчений переклад. Так, у зазначеній формі є посилання на статтю 207 Закону про імміграцію та громадянство США, яка регулює питання допуску біженців в США, та зазначено, що відповідно до цієї статті, цю особу прийнято на облік на необмежений період часу.

При цьому, керуючись ст. 72 КАС України, колегія суддів вважає вказаний факт таким, що не потребує доказування, оскільки він встановлений у Постанові Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2014 р. по справі № 815/4924/14, яка залишена в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015 року.

Крім того, позивачем надані докази того, що його дядя ОСОБА_6 засуджений Ташкентским обласним судом до 14 років та помер у тюрмі. Його брат ОСОБА_7 засуджений до 15 років та перебуває у тюрмі.

В пункті 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" зазначено, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також, вказаним пунктом цієї Постанови визначено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Разом з цим, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Висновки управління, на підставі якого прийняте рішення, ґрунтується на тому, що факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; відсутні доведені позивачем факти погроз або інших обставин, які б явно свідчили про наявність реальної загрози; не встановлення фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Проте на думку суду ці обставини не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до інформації по країні Узбекистан влада придушує всі форми свободи вираження думок і заборонено будь які створення політичної опозиції, незалежних ЗМІ, вільних профспілок, незалежних організацій громадянського суспільства чи релігійної свободи. Ті, хто намагаються відстоювати свої права, або діяти таким чином, вважаються діючими всупереч державним інтересам, особи підлягають безпідставному затриманню, відсутні належні правові процедури. Зазначене підтверджується доповідями міжнародних організацій та звітами Хьюман Райтс Вотч.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Тобто, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця.

Суд вважає за доцільне зазначити, що згідно Резюме, підготовленого Управлінням Верховного комісара по правам людини у відповідності з пунктом 5 додатку до резолюції 16/21 Ради по правам людини по Узбекистану 22 квітня-3 травня 2013 року, зазначено мовою оригінального перекладу вказаного документу у главі "Отправление правосудия, включая проблему безнаказанности, и верховенства права", що: "…. ХРВ отметила, что, хотя прошло более семи лет после событий в Анди жане в мае 2005 года, никто так и не был привлечен к ответственности. Напро тив, правительство по-прежнему упорно преследует тех, кого оно подозревает в связях с протестным движением, а также преследует и запугивает оставшиеся в Узбекистане семьи тех участников событий в Андижане, которые нашли убе жище за границей. МА и авторы СП1 рекомендовали Узбекистану согласиться на проведение тщательного, независимого и беспристрастного международного расследования обстоятельств событий в Андижане. Авторы СПЗ также рекомендовали про вести независимое расследование случаев пыток содержащихся в заключении участников событий в Андижане и опубликовать информацию о тех арестован ных, которые пропали без вести. Авторы СПЗ рекомендовали создать независи мый механизм подачи жалоб, чтобы позволить семьям беженцев и жертв собы тий в Андижане обратиться с заявлениями в суд, не опасаясь дальнейшей виктимизации….".

Публікацією на сайті інтернет-мережі за адресою www.hrw.org, на якому опублікований доклад від травня 2008 року "Сохранить все в тайне". Репресси в Андижане продолжаются" висвітлені питання щодо рекомендацій уряду Узбекистана, зокрема, зазначено мовою оригіналу тексту, розміщеного на сайті: "….прекратить все притеснения беженцев, которые возвращаются в Узбекистан; прекратить все притеснения тех, кто считается причастным к андижанским событиям или предположительно располагает информацией об участниках.

У розділі "Семьи беженцев, размещенных в третьих странах" зазначено, що "Хьюман Райтс Вотч были взяты интервью у примерно двух десятков родственников андижанских беженцев, которые были обустроены в третьих странах. Хотя многие из этих людей не имели никакого отношения к андижанским событиям, они стали объектом запугиваний и притеснений со стороны властей из-за того, что их близкие ушли в Киргизию и впоследствии были переправлены в третьи страны. В результате им самим пришлось бежать из Узбекистана в поисках временного убежища в Киргизии в надежде на то, что рано или поз дно им удастся воссоединиться с родственниками за рубежом. Большинство этих людей перебрались через границу в 2007 - начале 2008 гг.

По словам этих людей, корда до властей дошла информация об обустройстве их родственников в третьих странах, милиция и органы госбезопасности стали прослушивать их телефоны, вести за ними наружное наблюдение для выявления контактов и регулярно вызывать их для дачи объяснений. Некоторых мужчин произвольно задерживали и иизбивали во время содержания в изоляторе…."

Також, на сайті інтернет-мережі за адресою www.hrw.org міститься публікація (доповідь) від 13.05.2014 року із назвою "Узбекистан: Андижанский вопрос не закрыт", в якій, зокрема зазначено мовою оригіналу: "США и Евросоюз должны добиваться от правительства Узбекистана согласия на независимое международное расследование андижанских событий 13 мая 2005 г., когда правительственными войсками были убиты сотни преимущественно мирных демонстрантов, заявила Хьюман Райтс Вотч. На протяжении уже девяти лет Ташкент отвергает соответствующие призывы различных органов, включая Совет ООН по правам человека и Комитет ООН против пыток.

В Андижане девять лет назад правительственные войска без предупреждения стали не избирательно расстреливать демонстрантов. Никто так и не был привлечен к ответственности за это, в стране продолжаются преследования и лишение свободы людей, имеющих, по мнению властей, какое-либо отношение к андижанским событиям.

После Андижана власти развернули ожесточенные репрессии против независимого гражданского общества и любых лиц, считавшихся участниками или свидетелями событий. За прошедшие годы правительство фактически закрыло страну для международного контроля, заставив международные организации и СМИ свернуть деятельность в Узбекистане и отказывая в приглашении правозащитным наблюдателям ООН…".

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення його до Узбекистану.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою належності до членів сімей учасників андижанських подій є цілком імовірними.

Згідно п. 27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

Суд, також вважає обґрунтованими доводи представника позивача стосовно того, що позивач, у разі повернення до Узбекистану, може стати жертвою свавільного насильства та може підлягати засудженню, як член родини Андижанського біженця.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

З урахуванням вищезазначеного суд дійшов до висновку, що прийняте відповідачем рішення № 648-15 від 07.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 648-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Потоцька Н.В.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Самойлюк Г.П.

Суддя Завальнюк І.В.

Суддя Самойлюк Г.П.