Справа № 802/43/16-а
Суддя: Вільчинський Олександр Ванадійович
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 лютого 2016 р. Справа № 802/43/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Вільчинського О.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач), з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області, відповідач), в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови в наданні згоди на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_3;

зобов'язати ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області видати відповідний наказ про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що дії відповідача щодо відмови в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського районі для ведення фермерського господарства, є протиправними, порушують переважне право ОСОБА_3 як орендаря на можливість подальшого користування земельною ділянкою.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення адміністративного позову заперечував, зазначивши, що ГУ Держгеокдастру правомірно відмовило ОСОБА_3 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського районі для ведення фермерського господарства, оскільки позивачем недотримано умов щодо надання такого дозволу, зокрема, вимог Закону України "Про фермерське господарство".

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд установив такі фактичні обставини.

ОСОБА_3 орендував на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області починаючи з 2006 року земельну ділянку загальною площею 40,9 га згідно з договором оренди землі від 10.05.2006, зареєстрованого 13.06.2006 за №01 (в тому числі вказані вище 33,0 га). Вказаний договір оренди землі після закінчення строку його дії було продовжено відповідно до договору оренди землі від 18.12.2012, зареєстрованого 28.12.2012 земельна ділянка загальною площею 36.9806 га. (в тому числі вказані вище 33,0 га.).

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області 10.09.2015 у справі №143/1710/14-ц договір оренди землі від 18.12.2012 було визнано недійсним. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 04.11.2015 рішення першої інстанції залишено без змін. Згідно з ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2015 відкрито касаційне провадження у справі №143/1710/14-ц.

12.11.2015 позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області через Центр адміністративних послуг "Прозорий офіс" з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33,0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства (відповідно до талону про реєстрацію адміністративної процедури. Супровідна карта).

За результатами розгляду поданого клопотання листом за вих. № ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29.12.2015 ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило заявнику у наданні такого дозволу.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, ОСОБА_3 звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з такого.

Відповідно до положень ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування визначений статтею 123 ЗК України, частиною другої якої передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_4 АРК, ОСОБА_4 міністрів АРК, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Постановою від 14.01.2015 № 15 Кабінет ОСОБА_5 України затвердив Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі Положення №15).

Відповідно до п. 1 зазначеного положення Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом ОСОБА_5 України через Віце-премєр-міністра України - ОСОБА_5 регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно з п. 3 Положення № 15 основними завданнями Держгеокадастру є:

1) реалізація державної політики у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру;

2) надання адміністративних послуг згідно із законом у відповідній сфері;

Пунктом 7 Положення № 14 визначено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до пп. 31 п. 4 Положення № 15 Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, тому саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відноситься розгляд питання про надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

Надаючи оцінку оскаржуваним діям щодо відмови в наданні згоди на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_3, суд наголошує на тому, що відповідно до положень ч. 3 ст. 123 ЗК України підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як зазначено у листі вих. № ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29.12.2015, підставою відмови ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 29.12.2015 є посилання на ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство": для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації.

Так, відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство" ведення фермерського господарства для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Твердження відповідача про те, що для отримання в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського в даному випадку потрібно звернутися до відповідної районної державної адміністрації суд вважає необґрунтованими, оскільки районні державні адміністрації не мають повноважень щодо розпорядження землями державної власності згідно ст. 12 Земельного Кодексу України, починаючи з 1 січня 2013 року орендодавцем земель державної власності є ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області.

Відповідно до талону про реєстрацію адміністративної процедури (Супровідна карта) позивач надав ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області через Центр адміністративних послуг "Прозорий офіс" клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою; викопіювання з кадастрової карти, копію паспорту, копію ідентифікаційного номера, документи, що підтверджують наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі, довідку сільської ради про наявність рішення щодо передачі земельної ділянки.

Тобто в даному випадку позивач дотримався усіх вимог закону при поданні такої заяви.

Жодних доказів в спростування факту подання всіх необхідних документів відповідач суду не надав.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області протиправно відмовило позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 33.0 га, розташованої на території Черемошненської сільської ради Погребищенського району Вінницької області для ведення фермерського господарства з підстав, що наведені у листі № ДС-19-2-7777.32-15171/19-15 від 29.12.2015.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення

для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд наголошує на тому, що відповідачу як суб'єкту владних повноважень повинні бути відомі вимоги ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на відповідність яким суд оцінює його дії і рішення. Ці вимоги є однаково важливими, ієрархічно не підпорядкованими й відповідають міжнародним, передовсім, європейським стандартам щодо діяльності органу публічної адміністрації. Вони повинні бути застосовані всіма суб'єктами владних повноважень безпосередньо для попереднього аналізу своїх дій і рішень.

Натомість відповідач не скористався таким механізмом, оскільки оскаржувані дії не відповідають цілій низці критеріїв, що визначені ч. 3 ст. 2 КАС України, а саме: обґрунтованості, добросовісності, розсудливості, пропорційності, зокрема, не дотримано необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії.

Відповідно до частини 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

Судовим рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі Рисовський проти України Європейський Суд зауважив, що державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, позивач правомірно очікував на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте, через створені перешкоди органом влади був позбавлений можливості реалізувати таке право.

За таких обставин суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови в наданні згоди на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_3

Визначаючись щодо позовної вимоги про зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області видати відповідний наказ про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою, то суд виходив з такого.

Завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями частини 1 статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Поряд із цим, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_5 Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_5 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Повноваження відповідача щодо прийняття відповідних рішень, в тому числі про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою ведення фермерського господарства за своєю правовою природою є дискреційними.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відсутність рішення відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою перешкоджає позивачу у реалізації його права на отримання земельної ділянки в порядку, передбаченому законом.

Додатково суд зауважує, що в матеріалах справи наявні докази, які свідчать про те, що позивачем дотримані всі умови для надання такого дозволу.

Крім того, суд враховує, що на даній земельній ділянці знаходиться належне ОСОБА_3 незавершене виробництво, а саме - посів озимого ріпаку, посіяного в серпні 2015 року, що підтверджується актом комісійного огляду вказаної земельної ділянки від 21.12.2015.

За цих обставин, а також з метою досягнення мети правосуддя - забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача, - суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача видати відповідний наказ про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. В той же час згідно з ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані ними докази, суд дійшов до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови в наданні згоди на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_3.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області видати відповідний наказ про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Стягнути на користь ОСОБА_3 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1653 (одна тисяча шістсот п'ятдесят три) грн. 60 (шістдесят) коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Вільчинський Олександр Ванадійович