Справа № 484/493/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. м. Київ К/800/23461/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі Миколаївської області про скасування рішення, визнання протиправними дій та зобовязання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі Миколаївської області на постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі Миколаївської області (далі - УПФУ) в якому просила: скасувати рішення відповідача від 6 січня 2015 року № 2 (далі - спірне рішення); визнати неправомірними дії щодо відмови у зарахуванні до спеціального трудового стажу періоду роботи позивача на з 21 квітня 2006 року по 7 жовтня 2014 року на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років (далі - спірний період роботи); зобов'язати УПФУ зарахувати спірний період роботи до спеціального трудового стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що дії та спірне рішення відповідача не узгоджуються з вимогами закону, а тому просила про задоволення позову.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2015 рок, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року позов задоволено, визнано неправомірними дії та скасовано рішення УПФУ, зобов'язано відповідача зарахувати до спеціального трудового стажу позивача спірний період роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов суди виходили з того, що позивач у спірний період працювала в закладах охорони здоров'я, а тому такий підлягає зарахуванню до спеціального трудового стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

Проте, до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач, відповідно до записів трудової книжки, у період з 21 квітня 2006 року по 7 жовтня 2014 року працювала фармацевтом аптеки № 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Фарм - Сервіс» (далі - Товариство), а також фармацевтом і завідуючою аптечного пункту № 2 аптеки №1 Товариства.

8 жовтня 2014 року позивач звернулась до УПФУ з заявою про призначення пенсії, однак спірним рішенням відмовлено у зарахуванні вищевказаного періоду роботи до спеціального стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального захисту населення за наявності спеціального стажу роботи від 25 років до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Перелік) до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховуються періоди роботи на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальних органах Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичних центрах.

Разом з тим, у відповідності до примітки 2 до Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров'я» наведено в статті 3 Основ законодавства України про охорону здоров'я від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) - це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

За правилами частини 2 статті 16 цих Основ заклади охорони здоров'я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

Порядок і умови створення закладів охорони здоров'я, державної реєстрації та акредитації цих закладів, а також порядок ліцензування медичної та фармацевтичної практики визначаються актами законодавства України.

Відповідно до пункту 1 Порядку акредитації закладу охорони здоров'я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 липня 1997 року № 765 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок) державна акредитація закладу охорони здоров'я - це офіційне визнання статусу закладу охорони здоров'я, наявності в ньому умов для надання певного рівня медико-санітарної допомоги, підтвердження його відповідності встановленим критеріям та гарантії високої якості професійної діяльності.

Згідно з пунктом 2 Порядку акредитації підлягають незалежно від форми власності усі заклади охорони здоров'я.

Таким чином, приватне підприємство офіційно набуває статусу закладу охорони здоров'я на підставі акредитації.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується, зокрема, робота на посадах провізорів, фармацевтів у аптеках, які офіційно набули статусу закладу охорони здоров'я на підставі державної акредитації.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року і 16 вересня 2015 року (справи № 21-241а13 і 21-1633а15 відповідно).

Однак, суди попередніх інстанцій не з'ясували, чи проходила державну акредитацію аптека, у якій працювала позивач.

Залишення судами попередніх інстанцій по-за своєю увагою вищевказаних обставин справи унеможливило надання належної правової оцінки спірним правовідносинам і призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Ураховуючи наведене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Первомайську та Первомайському районі Миколаївської області задовольнити частково.

Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало