Справа № 163/2462/15-а, 2а-163/62/15
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2016-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2016 року Справа № 876/11674/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Любомльського районного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Любомльському районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача- управління Пенсійного фонду України в Любомльському районі Волинської області, в якому просила (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог) визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у відновленні їй виплати пенсії по інвалідності третьої групи, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Любомльському районі Волинської області відновити виплату пенсії по інвалідності третьої групи та провести відповідні нарахування і виплату вказаної пенсії з 01 червня 2015 року.

Постановою Любомльського районного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що норми Закону України №213-VІІІ від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» суперечать та не відповідають положенням Конституції України, оскільки порушують права позивача в частині права на отримання пенсії. Просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, представник відповідача подав до суду заперечення на апеляційну скаргу, просить справу розглядати у його відсутності, апелянт також подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, тому з врахуванням вищенаведеного суд відповідно до положень ч.1 ст.197 КАС України вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1 15 листопада 1996 року була призначена на посаду завідуючої відділом з питань торгівлі та побуту Любомльської районної державної адміністрації, з 02 січня 2013 року і по даний час працює на посаді начальника відділу економічного розвитку і торгівлі Любомльської районної державної адміністрації.

22 травня 2003 року при стажі роботи 21 рік 6 місяців 4 дні ОСОБА_1 призначена пенсія як інваліду третьої групі загального захворювання відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

З 01 квітня 2015 року управління Пенсійного фонду України в Любомльському районі призупинило їй виплату вказаної пенсії, посилаючись на те, що Законом України №213-VІІІ від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який 01.04.2015 року вступив у дію, внесені зміни у ст.47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а саме: тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України "Про статус народного депутата України" , «Про прокуратуру», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

24 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась з заявою в управління Пенсійного фонду України в Любомльському районі Волинської області про поновлення виплати зупиненої пенсії, оскільки вказаний в п.5 розділу третього «Прикінцевих положень» до Закону України №213-VІІІ від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі, спеціальних на загальних підставах, до 01 червня 2015 року прийнятий не був, в зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність норми закону України (вказаного в заяві позивача про уточнення позовних вимог) «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і, відповідно, пенсії за цим законом не призначаються.

Листом № 25/с-01 від 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні вказаної заяви, мотивуючи це тим, що з 01 червня 2015 року посада, на якій вона працює, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», позивач є інвалідом третьої групи загального захворювання, а тому підстави для невиплати пенсії, призначеної відповідно до Закону № 1058, відпали і з 01 червня 2015 року, перешкоди для виплати вказаної пенсії відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв як орган державної влади в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, оскільки відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України №213-VІІІ від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Пенсія в частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України. Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

З 01.04.2015р. набрав чинності Закон України від 02.03.2015р. № 213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», пунктом 9 якого ч.7 ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: Тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року) посадовим особам місцевого самоврядування крім інвалідів 1 і 2 груп, інвалідів війни 3 групи та учасників бойових дій, осіб на яких поширюється дія п.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до Законодавства України, не виплачується.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до п.2 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-УІІІ від 02.03.2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, отримуючи пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», є посадовою особою місцевого самоврядування, а отже дія Закону України №213-VІІІ від 02.03.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» в частині встановлення обмеження щодо отримання пенсії особами у період служби в органах місцевого самоврядування на неї поширюється в повному обсязі.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у зв'язку з прийнятими змінами в законодавстві, якими врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, з 01 квітня 2015р. виплата пенсії ОСОБА_1 відповідачем припинена правомірно, та підстав для її поновлення з 01 червня 2015 року позивачу не має.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року зазначає, що п.1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Любомльського районного суду Волинської області від 13 листопада 2015 року у справі № 163/2462/15-а, 2-а/163/62/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик