Справа № 808/6856/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

02.02.2016 № К/800/40944/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Бухтіярової І.О., Сіроша М.В., за участю секретаря судового засідання Іванова Д.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «Запоріжкокс»
на постановуДніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2015
у справі № 808/6856/14
за позовомПублічного акціонерного товариства «Запоріжкокс»
доСпеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Запоріжкокс» (далі - позивач, ПАТ «Запоріжкокс») звернулось до суду із адміністративним позовом, у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - відповідач, СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів) від 09.10.2014: № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 101359 грн. 00 коп. за квітень 2013 року та нараховано штрафні (фінансові) санкцій в сумі 25339 грн. 75 коп., № , яким позивачу зменшено від'ємне значення суми податку на додану вартість у розмірі 198169 грн. 00 коп. за грудень 2013 року.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.11.2014 позовні вимоги задоволено, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення СДПІ з ОВП у м. Запоріжжі МГУ Міндоходів від 09.10.2014 № та № .

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2015 у даній справі, скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 12.11.2014 та прийнято нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що його було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В письмовому запереченні на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду апеляційної інстанцій залишити без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2013 по 31.12.2013, за наслідками якої складено акт від 12.08.2014 № 262/28-04-22-47/00191224, згідно висновків якого встановлено порушення, зокрема:

- п.39.15 ст. 39, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.8. ст.138, пп.139.1.9, п.139.1 ст.139, пп.153.2.6 п.153.2 ст.153 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за 2013 рік на загальну суму 15751153 грн. 00 коп., у т.ч. 2013 рік - у зв'язку із застосуванням "звичайних цін" в сумі 4371723 грн. 00 коп.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість, який підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет в періоді, що перевірявся, на загальну суму - 4926677 грн. 00 коп., у тому числі по періодам: січень 2013 року - у зв'язку із застосуванням "звичайних цін" на суму 874345 грн. 00 коп.; листопад 2013 року на суму 4052332 грн. 00 коп.;

- п. 198.3, п. 198.6 ст.198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3, п. 200.4 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податок на додану вартість, що підлягає бюджетному відшкодуванню в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1690452 грн. 00 коп., у тому числі за: квітень 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 108617 грн. 00 коп., за травень 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 12012 грн. 00 коп., за червень 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 7258 грн. 00 коп., за вересень 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 602904 грн. 00 коп., за жовтень 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 427026 грн. 00 коп., за листопад 2013 року на суму ПДВ у розмірі - 532635 грн. 00 коп.;

- п. 198.3, п. 198.6, ст.198, п. 200.1, п. 200.3 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту в періоді, що перевірявся на загальну суму - 5641535 грн. 00 коп., у тому числі за: березень 2013 року на суму - 108617 грн. 00 коп., квітень 2013 року на суму - 12012 грн. 00 коп., травень 2013 року на суму - 7258 грн. 00 коп., серпень 2013 року на суму - 602904 грн. 00 коп., вересень 2013 року на суму - 427026 грн. 00 коп., жовтень 2013 року на суму - 1883342 грн. 00 коп., грудень 2013року на суму - 2600376 грн. 00 коп.

На підставі вказаного акту перевірки контролюючим органом прийняті податкові повідомлення-рішення від 27.08.2014 № та № , які були скасовані за результатами їх оскарження в адміністративному порядку та в результаті чого, податковим органом прийняті спірні податкові повідомлення-рішення від 09.10.2014:

- № , яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 101359 грн. 00 коп., збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 101359 грн. 00 коп., та нараховані штрафні (фінансові) санкції у сумі 25339 грн. 75 коп.;

- № , яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення з податку на додану вартість у розмірі 198169 грн. 00 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень, оскільки реальність господарських операцій позивача з його контрагентом підтверджена первинними документами.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для формування позивачем податкового кредиту по господарським операціям з ТОВ «Газ України 2020», встановивши їх безтоварність.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платника податку визначено як особу, на яку згідно із цим Кодексом на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів.

Одночасно пунктом 36.5 статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених Податковим кодексом або законами з питань митної справи.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Податкові зобов'язання з ПДВ у відповідності до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України визначаються сальдовим методом, який передбачає необхідність врахування як надходжень сум податку разом із вартістю товарів (послуг), що поставляються платником податку, так і витрат цього платника на сплату сум ПДВ у складі ціни товарів (послуг), що придбані ним з метою використання у господарській діяльності.

Відповідно до приписів підпункту «а» пункту 198.1 та пунктів 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За вимогами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами пункту 135.2 статті 135 та пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що як доходи, так і витрати, визначаються на підставі первинних документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність.

Таким чином первинні документи по відображенню господарчих операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування складу доходів, витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Водночас, обов'язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованих доходів, витрат та податкового кредиту належними документами первинного обліку покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), позаяк саме він є суб'єктом, який зменшує суму податкового зобов'язання на суму понесених витрат, що підлягають перерахуванню до бюджету.

Зважаючи на викладене, з метою підтвердження обґрунтованості заявленої податкової вигоди необхідно встановити їх об'єктивний предметний зв'язок з фактами та результатами реальної підприємницької або іншої економічної діяльності, що слугує підставою для висновку про достовірність представлених первинних документів, у тому числі щодо відомостей про учасників та умови господарських операцій. Оскільки, навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту та/або витрат, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту та/або доходів чи витрат, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/робіт/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відтак, за відсутності факту придбання товарів/робіт/послуг або в разі, якщо придбані товари/роботи/послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем та ТОВ «Газ України 2020» був укладений договір від 04.03.2011 № 132/13/785.

Згідно розділу 1 зазначеного договору Постачальник зобов'язується передати, а Покупець - прийняти та сплатити матеріали (Ресурси) на умовах, передбачених Договором.

Крім того, 31.12.2013 між позивачем та ТОВ «Газ України 2020» було укладено додаткову угоду № 2898 до договору № 132/13/785 від 04.03.2013, відповідно до якої сторони дійшли згоди щодо зміни пункту 10.5. параграфу « 10. Інші вимоги» виклавши його в наступній редакції: цей Договір діє до 31 грудня 2014 року. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторін від виконання прийнятих на себе зобов'язань (у тому числі гарантійних) по цьому Договору.

На підтвердження фактичного виконання умов названого договору поставки позивач надав суду, видаткові та податкові накладні, накладні про транспортування ресурсів, акти приймання-передачі палива дизельного, банківські виписки, прибуткові ордери, накладні вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів та платіжні доручення.

Разом з цим, надаючи оцінку обставинам справи та досліджуючи правильність врахування позивачем у податковому обліку витрат на оплату придбаних у спірного контрагента робіт та послуг, суд попередньої інстанції правомірно дійшов висновку, що позивачем документально не підтверджено реальність здійснення господарських операцій із контрагентом ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», з огляду, зокрема, на наявність вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 у справі № 646/3810/15-к, яким директора даної юридичної особи ОСОБА_1 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України та встановлено, що останній, будучи лише формально учасником та директором товариства, не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв дій щодо управління ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності цього підприємства та не отримував від неї прибутку. Крім того, зазначено, що дане фіктивне підприємство використовувалося групою осіб, для здійснення незаконної діяльності, а саме привласнення незаконно отриманих грошових коштів.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив про відсутність документів на підтвердження операцій відвантаження та перевезення дизельного пального. Позивач також не спростував висновки суду апеляційної інстанції, що наданий сертифікат відповідальності палива дизельного не видавався МПП «Карті», а його номер значиться за іншим органом сертифікації і виданий на іншу продукцію. Судом також правомірно надано оцінку всім доказам в сукупності, в тому числі прибутковим ордерам, в яких відсутній підпис, що не дає можливість ідентифікувати особу, яка їх складала, а також інформації, наявної в інформаційних базах даних, якою підтверджено відсутність у ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» контрагентів, а також відсутність основних фондів, технічного персоналу, складських приміщень, транспорту для здійснення господарської діяльності.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, не спростованим доводами касаційної скарги, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що ґрунтується на нормах закону, а тому воно не підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Запоріжкокс» - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П. Юрченко
Судді І.О. Бухтіярова
М.В. Сірош