Справа № 2а-51/12/2770
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м. Київ К/800/56579/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
на постанову та ухвалуОкружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014
у справі № 2а-51/12/2770
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Таврида Електрик Україна»
доДержавної податкової інспекції у Гагарінському районі м. Севастополя ДПС
третя особаДержавна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Підприємство «Таврида Електрик Україна» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Гагарінському районі м. Севастополя ДПС, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №000015232 від 16.12.2011.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, Державна податкова інспекція у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, наступне:

- відповідачем проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Амаранта» за червень 2011 року та бюджетного відшкодування податку на додану вартість за липень 2011 року, за результатами якої складено акт № 6066/23-211/31/576194/35 від 07.12.2011;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог п.198.1, п.198.2, п.198.6 ст.198, п.200.14 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем завищено суму податку на додану вартість за липень 2011 року в розмірі 142 559 грн.;

- на підставі названого акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 16.12.2011, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування на 142 599 грн. та застосовано штрафні санкції на суму 35 639 грн.

Крім того, судами встановлено, що 01.03.2011 між ТОВ «Підприємство «Таврида Електрик Україна» та ТОВ «Амаранта» укладено договір на виконання робіт по демонтажу вікон цеху літ. «Ж-1». До цього договору розрахована договірна ціна на будівництво - ремонт приміщення цеху літ «ж-1» станом на 01.03.2011, локальний кошторис та укладено додаткові угоди №1 від 01.04.2011, №2 від 01.06.2011, №3 №4 від 14.06.2011 по виконанню додаткових робіт по ремонту приміщення цеху літ. «ж-1», відповідно до яких розраховані локальні кошториси та визначена вартість робіт.

У матеріалах справи наявні відповідні первинні документи, а саме: довідки про вартість виконаних робіт, зокрема, за червень 2011 року, акти прийняття виконаних будівельних робіт, банківські виписки про перерахування коштів ТОВ «Амаранта», податкові накладні.

Позиція податкового органу полягає в тому, що угоди між позивачем та його контрагентом були укладені з порушеннями норм законодавства, що суперечать інтересам держави і суспільства, а правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків та є нікчемними.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що господарські операції позивача з ТОВ «Амаранта» здійснені в межах господарської діяльності платника податку, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів, з огляду на таке.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Отже, визначення суми бюджетного відшкодування залежить від правильності визначення платником податку сум податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість відповідного податкового періоду.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Із наведеного випливає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків контрагентом-продавцем товарів та порушення ним правил здійснення господарської діяльності, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та яка підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару.

Досліджуючи обставини правомірності формування позивачем спірних сум податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «Амаранта», судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент складання податкових накладних вказаний контрагент позивача у встановленому законом порядку був зареєстрований як суб'єкти господарювання та як платник податку на додану вартість, а оформленні останнім податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, відповідають вимогам п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 157 від 12.06.2012 для ТОВ «Підприємство «Таврида Електрик Україна» на об'єкті «Будівля цеху літер «Ж-1», розташованому за адресою: Фіолентовське шосе в м. Севастополі, виконувались роботи з ремонту будівлі цеху за Договором підряду № 01/03 від 01.03.2011. Візуальним оглядом визначити, в який період часу виконувались ці роботи, не виявляється можливим. Згідно з представленими актами виконаних робіт ці роботи виконувались до червня 2011 року. Обсяг і вартість фактично виконаних для ТОВ «Підприємство Таврида Електрик Україна» робіт з ремонту будівлі цеху на об'єкті «Будівля цеху літер «Ж-1», розташованому за адресою: Фіолентовське шосе 1/2 в м. Севастополі, відповідає умовам договору підряду № 01/03 від 01.03.2011, довідкам про вартість виконаних будівельних робіт типової форми КБ-3, та актам типової форми КБ-2в за червень 2011 року, складеним підрядником ТОВ «Амаранта» (фотозвіт об'єкту будівництва міститься в матеріалах справи).

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що доказів на підтвердження того, що контрагент позивача не мав адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по спірних операціях, та доказів на підтвердження відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання сторонами спірних операцій взятих на себе зобов'язань, відповідачем суду не надано.

Колегія судів касаційної інстанції вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо безпідставного визнання відповідачем укладеного позивачем договору нікчемним, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтування цих своїх доводів.

Суди попередніх станцій обґрунтовано не взяли до уваги посилання відповідача на акт перевірки контрагента позивача, складеного іншим податковим органом, оскільки чинне законодавство України виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит безпосередньо не ставить у залежність від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентами.

Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним, не спростованим доводами касаційної скарги, висновок судів попередніх інстанцій, які, встановивши обставини фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, не знайшли підстав вважати неправомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі розрахунків, проведених за наслідками здійснених господарських операцій з його контрагентом.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.06.2014 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді В.В. Кошіль

О.А. Моторний