Справа № 826/14542/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 лютого 2016 року № 826/14542/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомМалого приватного підприємства «Феон»
до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 01.07.2015 року № та від 01.07.2015 року №,

В С Т А Н О В И В:

Мале приватне підприємство «Феон» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києві з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень від 01.07.2015 р. № та від 01.07.2015 р. № .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що висновки, зазначені в акті перевірки Малого приватного підприємства «Феон» є необ'єктивними, хибними та такими, що не відповідають дійсності та нормам податкового, цивільного та господарського законодавства.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 21.09.2015 року не з'явився.

23.09.2015 року через канцелярію суду відповідач надіслав заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позову Малого приватного підприємства «Феон».

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача, який згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

На підставі направлення від 02.06.2015 №1116/22-04П, виданого ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, Мазурком Дмитром Андрійовичем - головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС в м. Києві, на підставі пп. 75.1.2 п.75.1 ст. 75, пп. 78.1.1, п.78.1 ст.78, п.81.1 ст.81 Податкового кодексу України, наказу ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві №1130 від 27.05.2015 року, проведено документальну позапланову виїзну перевірку МПП «Феон» () з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах із ТОВ «ГазУкраїна-2020» () за період з 01.04.2012 року по 30.04.2012 року, за результатами якої складений акт від 12.06.2015 року №256/26-57-22-04-10/21634795 (надалі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення позивачем п.п.138.10.3 п.138.10 ст.138, п.138.2, п.138.4, п.138.11 ст.138, п.п.139.1.1 п.п.139.1.9 п.п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період 2012 року у розмірі 49 126,00 грн.; п.п.44.1. ст.44, п. 185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.198.2 п.198.3 п.198.6. ст.198, п.201.1, 201.6, 201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період серпень 2012 року та листопад 2012 року на загальну суму 46 787,00 грн.

ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі вказаного акта перевірки 01.07.2015 року прийняла податкові повідомлення-рішення:

- № , яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 61 407,50 грн. (49 126,00 грн. - основний платіж, 12 281,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

- № , яким було збільшено суму грошового зобов'язання за податком на додану вартість в розмірі 58 483,75 грн. (46 787,00 грн. - основний платіж, 11 696,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

В ході проведення перевірки встановлено взаємовідносини МПП «Феон» з TOB «ГазУкраїна-2020» (код за ).

Під час проведення перевірки, на підставі пункту 85.2 статті 85 Податкового Кодексу України, представнику МПП «Феон» вручено запит від 02.06.2015 року №1 з проханням надати до перевірки первинні документи (договори, акти виконаних робіт, банківські виписки, платіжні доручення та інші документи) по взаємовідносинах з TOB «ГазУкраїна-2020» () за період з 01.04.2012 по 30.04.2012 року.

На даний запит МПП «Феон» до перевірки не надано жодних договорів по взаємовідносинах з ТОВ «ГазУкраїна-2020» (код СДРПОУ 37428778) за вказаний період. Також до перевірки не надано жодних підтверджуючих документів на оплату отриманого від TOB «ГазУкраїна-2020» товару.

Крім того, до ДПІ Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві надійшов вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 по справі №646/3810/15-к, яким гр. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України, зокрема, з огляду на те, що ОСОБА_2, будучи лише формально учасником та директором товариства, не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв дій щодо управління TOB «ГазУкраїна-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності цього підприємства та не отримував від неї прибутку, а також, допитаний у підготовчому провадженні ОСОБА_2 свою винуватість визнав у повному обсязі та дав пояснення стосовно скоєного ним злочину, передбаченого о ч.2 ст.205 КК України.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам, з урахуванням викладених ним обставин, суд враховує наступне.

Згідно п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу.

Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України; д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

В силу норми п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Крім того, зокрема, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст. 201 ПК України), а саме - Наказом Державної податкової адміністрації від 21.12.2010 року № 969 «Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення», Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року № 1379 «Про затвердження Порядку заповнення податкової накладної», що були чинними на момент виписки спірних податкових накладних.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Між тим у своєму листі від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року № 1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз.2 п.44.1 ст.44 ПК України).

Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон № 996-ХІV).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно п.1.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення №88), Положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до п.2.1 Положення №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно п.2.2 Положення №88 первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Відповідно до п.2.4 Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 року К/9991/72258/12, від 21.10.2014 року № К/800/6170/14 та від 26.08.2014 року № К/800/6501/14, «податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття оспорюваного акта індивідуальної дії, покладається на податкову інспекцією як на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, дане правило не виключає обов'язку платника довести обґрунтованість сформованих ним податкового кредиту по операціям з придбання товарів (робіт, послуг)» та «…правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податків.».

Отже, відповідно до норм ст.138, ст.198 Податкового кодексу України право на формування валових витрат а податкового кредиту виникає у платників податків лише за умови фактичного здійснення господарських операцій.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг, або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

На підтвердження реальності виконання правочину з TOB «ГазУкраїна-2020» та подальшим продажем товару TOB «Укрнафтагруп» також підтверджується копіями:

- рахунків на оплату № 416 від 06.04.2012 року, № 30 від 06.04.2012 року;

- виписками з особового рахунку МПП «Феон» за 06.04.2012 року та за 09.04.2012 року;

- видатковими накладними №РН-0000758 від 06.04.2012 року, №24 від 06.04.2012 року;

- акта звірки розрахунків за період з 01.04.2012 року по 30.04.2012 року;

- податковими накладними №72 від 06.04.2012 року, №3 від 06.04.2012 року;

- товарно-транспортною накладною №00621 від 06.04.2012 року;

- товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №06/04-01 від 06.04.2012 року.

Оцінивши вказані докази за правилами статті 86 КАС України, суд приходить до висновку про те, що зазначені первинні документи не підтверджують реальність здійснення спірних господарських операцій між позивачем та контрагентами у зв'язку з наступним.

Під час проведення перевірки, керуючись вимогами пункту 85.2 статті 85 Податкового Кодексу України представнику МПП «Феон» було вручено запит від 02.06.2015 року №1 з проханням надати до перевірки первинні документи (договора, акти виконаних робіт, банківські виписки (платіжні доручення та інш.) по - взаємовідносинах з TOB «ГазУкраїна-2020» ()) за період з 01.04.2012 року по 30.04.2012 року.

Крім того, видаткові накладні №РН-0000758 від 06.04.2012 року, №24 від 06.04.2012 року не містять всіх реквізитів встановлених п.2.4 Положення №88, а саме, відсутні відомості щодо посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення зі сторони позивача.

Також у вказаних видаткових накладних зазначено, що замовлення здійснено відповідно до договорів №0604/12-ДК від 06.04.2012 року та №012М від 28.03.2012 року, однак вказаних документів позивачем не суду надано. За відсутності зазначених документів, суд позбавлений можливості встановити чи наявні в текстах даних договорів відомості про визначення сторонами розмірів договірних цін на товар та/або порядок розрахунку вартості послуг, зважаючи на правила визначені ст. 180 Господарського кодексу України, відповідно до якої, така умова як ціна договору в даному випадку є однією із істотних умов спірних договорів про надання послуг.

Крім того, відповідно до вищевказаного запиту, підприємством МПП «Феон» до перевірки не надано жодних договорів укладених по взаємовідносинах з TOB «ГазУкраїна-2020» () за період з 01.04.2012 року по 30.04.2012 року.

Більш того, інших первинних документів, документів бухгалтерського обліку та організаційно-розпорядчого характеру, документів ділової переписки, оформлених на підставі та на виконання договорів про надання послуг з контрагентом, зокрема: протоколів узгодження вартостей послуг, рахунків на оплату послуг, оформлення яких визначено безпосередньо умовами договорів; оборотно-сальдових відомостей по відповідним субрахункам рахунків бухгалтерського обліку, де мають бути зафіксовані результати спірних господарських операцій (певний рух активів, зміни зобов'язань чи власного капіталу товариства) для ведення податкового обліку; документації з листування (в т.ч. електронного) між сторонами з організаційних питань, що виникали в ході виконання договору (обмін завданнями/дорученнями, обмін інформацією (інформаційні матеріали, звіти по наданим послугам) - позивач суду не пред'явив та пояснень щодо причин їхньої відсутності не надав.

Враховуючи вищенаведений аналіз наявних в матеріалах справи документів, що були надані позивачем, судом вбачається, що позивачем не були надані у достатньому обсязі документи, зокрема первинні, які б підтверджували як факти дійсного надання ТОВ «ГазУкраїна-2020» послуг на користь позивача відповідно до договорів, а також наявність зв'язку таких операцій з господарською діяльністю позивача.

З огляду на те, що позивачем не підтверджено реальність фінансово-господарських операцій з його контрагентом ТОВ «ГазУкраїна-2020» належними первинними і розрахунковими документами та зв'язок їх з його господарською діяльністю, суд дійшов висновку про правомірність висновків акта перевірки ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про заниження податку на прибуток за період 2012 року у розмірі 49 126,00 грн., про заниження податку на додану вартість за період серпень 2012 року та листопад 2012 року на загальну суму 46 787,00 грн., та відповідно про законність збільшення контролюючим органом позивачу суми грошового зобов'язання спірними податковими повідомленнями-рішеннями від 01.07.2015 року № з податку на прибуток в розмірі 61 407,50 грн. (49 126,00 грн. - основний платіж, 12 281,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції) та № з податком на додану вартість в розмірі 58 483,75 грн. (46 787,00 грн. - основний платіж, 11 696,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20.07.2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

У відповідності ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 02.06.2011 року №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім того, за п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»: при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

На виконання вказаної норми законодавства відповідачем було надано докази наявності вироку суду у справі №646/3810/15-к провадження №1-кп/646/325/2015 від 09.04.2015 року відносно гр. ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво).

ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України, зокрема, з огляду на те, що ОСОБА_2, будучи лише формально учасником та директором товариства, не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв дій щодо управління TOB «ГазУкраїна-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності цього підприємства та не огримував від неї прибутку, а також, допитаний у підготовчому провадженні ОСОБА_2 свою винуватість визнав у повному обсязі та дав пояснення стосовно скоєного ним злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України.

Отже, що податковим органом було надано вирок суду у кримінальній справі на підтвердження «фіктивності» здійснених позивачем господарських операцій.

Таким чином, з тексту позову TOB «ОлПак» та наявних у справі документів не вбачається наявності правових підстав, передбачених нормою п.86.9 ст.86 ПК України, для визнання протиправним оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Судові експертизи по справі не проводились, а доказів щодо понесених судових витрат, пов'язаних із залученням свідків, відповідач не надав.

Разом з тим, прийняті суб'єктом владних повноважень ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві податкові повідомлення-рішення (від 01.07.2015 року № в розмірі 61 407,50 грн., № в розмірі 58 483,75 грн.), правомірність яких перевірена судом, може породжувати підстави для змін майнового стану юридичної особи Малого приватного підприємства «Феон», а отже адміністративний позов, з яким звернувся позивач, має характер майнового.

Розмір та порядок сплати судового збору врегульовані Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI.

Відповідно до п.п.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (станом на час звернення з позовом до суду) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру встановлений судовий збір в розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

При цьому, відповідно до ч.3 цієї статті, під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

На підставі зазначених норм на час подання адміністративного позову позивачем сплачено було 239,79 грн. судового збору.

Враховуючи положення ч.2 та ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з позивача решта суми у розмірі 2 158,04 гри.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1) У задоволенні позову Малого приватного підприємства «Феон» відмовити повністю.

2) Стягнути з Малого приватного підприємства «Феон» решту суми судового збору у розмірі 2 158 (дві тисячі сто п'ятдесят вісім) грн. 04 коп. на р/р 4007, банк отримувача: ГУ ДКСУ у м Києві, МФО 820019 (Окружний адміністративний суд міста Києва, , код бюджетної класифікації 22030001).

3) Стягнення судового збору доручити Державній податковій інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя І.О. Іщук