Справа № 810/7088/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/20990/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Малинському районі Житомирської області до Публічного акціонерного товариства завод «Цегла Трипілля» про стягнення капіталізованих платежів, за касаційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Малинському районі Житомирської області на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Малинському районі Житомирської області (далі - Відділення фонду) звернулось з позовом до Публічного акціонерного товариства завод «Цегла Трипілля» (далі - Товариство) про стягнення з відповідача капіталізованих платежів у розмірі 73530 гривень (далі - спірні кошти).

В обґрунтування своїх вимог Відділення фонду посилалось на те, що спірні кошти підлягають стягненню з Товариства на його користь, а тому просило задовольнити позов.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року, у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі пункту 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди виходили з того, що дану позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки предмет спору, у даному випадку, стосується ліквідаційної процедури щодо стягнення кредиторської заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

У відповідності до частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

В мотивувальній частині оскаржуваної ухвали суди посилаються на статтю 60 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, вищевказаною процесуальною нормою права врегульовано питання щодо подання зустрічного позову у господарських справах, при цьому, дана норма, не встановлює жодних правил щодо підсудності судових справ господарської юрисдикції.

Натомість, змісту наведеної в оскаржуваних ухвалах правової норми відповідає стаття 60 Господарського кодексу України, яка встановлює загальний порядок ліквідації суб'єкта господарювання і не врегульовує питання підсудності справ про ліквідацію суб'єкта господарювання.

Більше того, вказана стаття Господарського кодексу України виключена на підставі Закону України від 13 травня 2014 року № 1258-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедури державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за заявницьким принципом», який набув чинності 7 липня 2014 року.

Із даним позовом Відділення фонду звернулось 22 грудня 2014 року, а тому суди, вирішуючи питання стосовно підсудності даного спору, застосували норму права, яка втратила чинність.

Окрім цього, питання щодо порядку розгляду справ про банкрутство, а також їх підвідомчості, підсудності врегульовані частиною 1 статті 9 і частиною 4 статті 10 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», за змістом яких справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Таким чином, для правильного визначення юрисдикційної підсудності цієї справи, суди повинні були перевірити наявність або відсутність у провадженні господарського суду справи про банкрутство Товариства, що ними зроблено не було.

Окрім цього, 1 січня 2011 року набув чинності Закон України від 8 липня 2010 року № 2464-VII «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VII), яким визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органів, що здійснюють його збір та ведення обліку.

Зокрема, повноваження щодо збору єдиного внеску закріплені за органами доходів і зборів.

Водночас, абзацами 4, 5 пункту 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VII встановлено, що суми внесків, нарахованих на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, строк сплати яких не настав на 1 січня 2011 року, та суми нарахованого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування до 1 січня 2004 року, строк сплати яких не настав на 1 січня 2011 року, не сплачені станом на 1 січня 2011 року, підлягають сплаті в порядку, що діяв до 1 січня 2011 року.

Стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

Також, 1 січня 2011 року набрала чинності постанова правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 30 листопада 2010 року № 31 «Про порядок стягнення та обліку заборгованості зі сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України», зареєстрована в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2010 року за № 1286/18581 (далі - постанова № 31).

Пунктом 2.1 зазначеної постанови установлено, що стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, і контроль за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) та надання страхувальниками за підсумками 2010 року розрахункової відомості про нарахування і перерахування страхових внесків та витрачання коштів Фонду і відомості розподілу чисельності працівників, річного фактичного обсягу реалізованої продукції (робіт, послуг) за видами економічної діяльності здійснюються відповідно до Інструкції про порядок перерахування, обліку та витрачання страхових коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, затвердженої постановою правління Фонду від 12 липня 2007 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 1 серпня 2007 року за № 867/14134 (далі - Інструкція № 36).

Так, до 1 січня 2011 року діяли положення Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV), яким було визначено правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, визначено Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV, в редакції, чинній до 1 січня 2011 року).

Основними принципами страхування від нещасного випадку, зокрема, були: своєчасне та повне відшкодування шкоди страховиком; обов'язковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю, а також добровільність такого страхування для осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та громадян-суб'єктів підприємницької діяльності.

В силу вимог пункту 2 частини 2 статті 45 Закону № 1105-XIV роботодавець як страхувальник зобов'язаний був своєчасно та повністю нараховувати і сплачувати в установленому порядку страхові внески до Фонду.

За визначенням статей 15, 46 цього Закону Фонд - це некомерційна самоврядна організація, яка провадить збір та акумулювання страхових внесків.

За приписами статті 46 Закону № 1105-XIV фінансування Фонду здійснювалось за рахунок, зокрема, внесків роботодавців та капіталізованих платежів, що надійшли у випадках ліквідації страхувальників у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення і сплати страхових внесків до Фонду, до 1 січня 2011 року був визначений Інструкцією № 36, пунктом 5.9 якої встановлено, що для покриття витрат Фонду потерпілим на виробництві, які працювали на підприємствах, що ліквідовані (якщо вони не мають правонаступника), кошти до Фонду сплачуються страхувальником згідно з Порядком капіталізації платежів для задоволення вимог, що виникли із зобов'язань підприємства-банкрута перед громадянами внаслідок заподіяння шкоди їх життю здоров'ю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 № 765 (далі - Порядок № 765).

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що капіталізація платежів платоспроможної юридичної особи, яка ліквідується, здійснюється на підставі Порядку.

Відповідно до абзацу другого пункту 1 Порядку № 765 капіталізація платежів здійснюється щодо кожної особи з урахуванням заборгованості за попередні роки та необхідності виплати майбутніх платежів. Під час розрахунку сум цих платежів повинні враховуватися заробітна плата потерпілого, відсоток втрати професійної працездатності, витрати по догляду за потерпілим, на реабілітацію, протезування, придбання транспортних засобів та види соціальної допомоги відповідно до медичного висновку, необхідність сплати одноразової допомоги у зв'язку з травмою або професійним захворюванням, які можуть призвести до смерті потерпілого, а також інших виплат, передбачених законодавством.

Виходячи з наведеного, на правовідносини, які виникають у випадку ліквідації платоспроможної юридичної особи поширюються вимоги статті 46 Закону № 1105-XIV (чинної станом до 1 січня 2011 року) та положення Порядку № 765, якщо іде мова про стягнення з Товариства капіталізованих платежів, які включають в себе заборгованість зі сплати страхових внесків за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, нарахованих та/або не сплачених до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, а тому Фонд у такому випадку діє як суб'єкт владних повноважень здійснюючи владні управлінські функції на основі законодавства.

Згідно з положеннями пункту 5 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Ураховуючи викладене, суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо юрисдикційної підсудності даного спору, крім вищезазначеного, необхідно з'ясувати, чи здійснюється капіталізація спірних платежів у даній справі з урахуванням заборгованості за попередні роки, і за який конкретний період у Товариства існує така заборгованість.

Без з'ясування зазначених обставин, висновки судів стосовно не належності розгляду цього позову в порядку адміністративного судочинства є передчасними.

Наведене свідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконних ухвал, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для провадження розгляду.

За правилами частини 1 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Малинському районі Житомирської області задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало