Справа № 803/885/14
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2016 року Справа № 876/6447/14

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.

суддів Левицької Н.Г., Сапіги В.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року по справі за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Негабарит» (надалі ТзОВ «Негабарит») про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що згідно поданого відповідачем звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік останнім не було виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, а саме: кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні були працювати на робочих місцях, становить 1 особа, однак протягом 2013 року підприємством даний норматив не виконано. У зв'язку з цим до відповідача було застосовано адміністративно-господарську санкцію, яку він у визначений строк в добровільному порядку не сплатив, що стало підставою для нарахування пені.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд виходив з того, що відповідач фактично створив окреме робоче місце для працевлаштування інвалідів у 2013 році, систематично інформував Ковельський міськрайонний центр зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів, проте посада для працевлаштування інваліда у відповідача залишалася вакантною з незалежних від нього причин. На думку суду, відповідач ужив всіх необхідних та залежних від нього заходів для недопущення господарських правопорушень. Крім того, згідно ст.18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості. Взято до уваги практику Верховного Суду України.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, сторона позивача подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликання маються на те, що ч.3 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачає, що підприємства самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів. Державна служба зайнятості лише сприяє у працевлаштуванні інвалідів, а безпосереднє працевлаштування проводить роботодавець. Ні законом, а ні іншою нормою не передбачено звільнення роботодавця від відповідальності у разі відсутності вини останнього.

Колегія суддів, у відповідності до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, мотивуючи це наступним.

Судом встановлено, що згідно поданого ТзОВ «Негабарит» Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік форми №10-ПІ середньооблікова чисельність працюючих за 2013 рік у відповідача фактично складала 15 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складає 0 осіб (оскільки 1 інвалід працював лише 5 місяців, то норматив не вважається виконаним).

Станом на 1 січня 2013 року на підприємстві працювала 1 особа, яка мала інвалідність, проте 10 червня 2013 вказаний працівник звільнився з роботи. У зв'язку з цим ТзОВ «Негабарит» подавало до Ковельського міськрайонного центру зайнятості звіти про наявність вакансій станом на 18.06.2013 року, 04.07.2013 року та звітність про попит на робочу силу (вакансії) від 05.08.2013 року, від 03.09.2013 року, від 02.10.2013 року, від 01.11.2013 року, від 06.12.2013 року, у яких повідомлялося про наявність вакансії (підсобний робітник) для працевлаштування інвалідів. Зазначене підтверджується листом Ковельського міськрайонного центру зайнятості від 05.06.2014 року №1254/01-23.

Згідно із статтею 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 та 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та статтею 20 Закону встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлена нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком в якому відбулося це порушення, сплачувати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається згідно ст. 20 Закону.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Постанови передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних Облікової ставки Національного Банку України за кожний календарний день прострочення.

Згідно із ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв'язку з простоєм виробництва з не залежних від них причин, і в десятиденний строк - про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством. Несвоєчасна реєстрація або відмова від неї, порушення порядку подання адміністративних даних тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком чи збором, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку із скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх належних заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач фактично створив окреме робоче місце для працевлаштування інвалідів у 2013 році (підсобний робітник), систематично (щомісяця після звільнення інваліда) інформував Ковельський міськрайонний центр зайнятості про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, проте посада для працевлаштування інваліда у відповідача залишилася вакантною з незалежних від нього причин. А тому ужив усіх необхідних та залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зазначена вище правова позиція суду апеляційної інстанції в досліджуваних правовідносинах відповідає судовій практиці Верховного Суду України (постанова від 09.07.2013 року), яка з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обовязковою для врахування судами при розгляді справ у подібних спорах та не суперечить практиці Вищого адміністративного суду України (ухвала від 16.07.2015 року по справі №К/800/32214/14).

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 05 червня 2014 року у справі № 803/885/14 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_1