Справа № 809/3418/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" лютого 2016 р. м. Київ К/800/23548/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2015 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака Івана Івановича, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій та скасування постанов,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області звернулось до суду з позовом до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжака І.І., управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання неправомірними дій щодо винесення постанов про накладення штрафу за невиконання рішення суду та про стягнення виконавчого збору, а також про скасування зазначених постанов.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2014 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області та скасовано постанови від 13 серпня 2014 року про накладення штрафу та про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 42424255. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду апеляційної інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та залишення в силі постанови суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області на виконанні знаходиться виконавчий лист № 2-а/0913/131/2011, виданий 7 березня 2014 року Рожнятинським районним судом Івано-Франківської області на виконання постанови цього ж суду від 28 лютого 2014 року, згідно якої управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області зобов'язано провести ОСОБА_5 перерахунок державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі, передбаченому ст. ст. 50, 54, ч. 3 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування», починаючи з 18 липня 2010 року та провести відповідні виплати з урахуванням здійснених виплат.

Управлінням Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області на виконання постанови Рожнятинського районного суду Івано-Франківської області від 28 лютого 2014 року у справі № 02-а/0913/131/2011 проведено перерахунок пенсії ОСОБА_5, що підтверджується листом № 1732/06 від 7 квітня 2014 року. Проте зазначені виплати не були фактично проведені у зв'язку з відсутністю відповідних коштів на рахунках позивача, які не були перераховані Пенсійним фондом України.

13 серпня 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Сапіжаком І.І. винесено постанову про стягнення з управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області 1360 грн. виконавчого збору та постанову про накладення штрафу в розмірі 680 грн.

Задовольняючи позов та скасовуючи постанови про накладення штрафу та про стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції виходив з того, що накладення штрафу та стягнення виконавчого збору є неправомірним, оскільки боржником (який у дані справі виступає позивачем) не виконано судове рішення лише в частині та з незалежних від нього причин.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при прийнятті постанови про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду та постанови про стягнення виконавчого збору відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на законі.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконання рішень, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення, здійснюється відповідно до ст. 75 цього Закону.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 1 ст. 89 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника у відповідному розмірі, передбаченому в цій же статті.

Отже, законодавець передбачив негативні наслідки (штрафні санкції) за невиконання в обумовлений строк відповідного рішення, за умови його невиконання без поважних причин.

Списання коштів з рахунків державного органу на виконання судових рішень проводиться лише за умови наявності таких коштів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами позивач частково виконав рішення суду, а саме провів перерахунок пенсії в розмірі 63670 грн. 44 коп., виплата якої буде проведена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Отже, невиконання судового рішення управлінням Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області в частині виплати грошових коштів за відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин. Накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 24 березня 2015 року (справа № 21-66а15) та від 9 червня 2015 року (справа № 21-658а15).

За таких обставин, коли невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності коштів не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних, до того ж накладення штрафу у такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів, суд першої інстанції інстанції обґрунтовано скасував постанову державного виконавця про накладення на позивача штрафу за невиконання рішення суду. Проте суд апеляційної інстанції вищенаведених обставин не врахував, та помилково скасував постанову суду першої інстанції у цій частині.

Що стосується постанови про стягнення виконавчого збору, слід зазначити таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За змістом ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Частиною 5 вказаної статті передбачено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

При цьому в ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено обов'язок державного виконавця щодо надіслання сторонам виконавчого провадження постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Верховний Суд України в постанові від 28 січня 2015 року (справа № 3-217гс14) висловив правову позицію, відповідно до якої сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням (ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження»).

За таких обставин, коли державним виконавцем дії, спрямовані на примусове виконання зазначеного судового рішення, не вчинялись, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про протиправність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та скасував її.

Однак, суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції в цій частині. При цьому, суд апеляційної інстанції помилково виходив з того, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» (ст. 28 Закону), оскільки на час виникнення спірних правовідносин редакція ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» таких положень не містила.

Відповідно до статті 226 КАС суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилково скасував постанову суду першої інстанції, яка ухвалена відповідно до закону, то колегія суддів на підставі ст. 226 КАС України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі постанову суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Рожнятівському районі Івано-Франківської області задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 5 травня 2015 року скасувати, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2014 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк