Справа № 2-а/1570/5829/11
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2012-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2012 р.Справа № 2-а/1570/5829/11

Категорія:8.1.1Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2011 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МІРС»до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2011 року № НОМЕР_1, -

встановиЛА:

01 серпня 2011 року, позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2011 року № НОМЕР_1. В обґрунтування позовних вимог, ТОВ «МІРС»зазначає, що ДПІ у Приморському районі м. Одеси необґрунтовано зроблено висновки про нікчемність правочину між TOB «МІРС»та ПП «Бізнесіндустрія», оскільки не наведено жодних обґрунтованих доводів, що цей правочин порушує публічний порядок та не надано жодних доказів щодо наявності наміру у сторін правочину порушити публічний порядок. При цьому, позивач вказує на те, що ними при включені до податкового кредиту за лютий 2011 року відповідних сум дотримано вимоги податкового законодавства та реальність господарської операції підтверджується первинними документами та іншими супутніми операції документами, а саме договором, актами приймання-передачі, видатковими накладними, податковими накладними, наявністю складських приміщень, наявністю достатньої кількості кваліфікованого персоналу. Також учасники господарської операції мають податкову правосуб'єктність та наявний зв'язок між придбанням товарів та здійсненими витратами. Таким чином, позивач вважає, що акт про результати невиїзної позапланової документальної перевірки TOB «МІРС»від 06.07.2011 р. № 4425/25-513 був складений з порушенням вимог діючого законодавства та містить необґрунтовані висновки, а отже прийняте на підставі зазначеного акту податкове повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 19.07.2011 року № НОМЕР_1 є неправомірними і такими, що підлягає скасуванню.

Відповідач надав до суду першої інстанції письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оскаржуване повідомлення-рішення було винесено ДПІ у Приморському районі м. Одеси правомірно за порушення позивачем вимог п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Розділу V «Податок на додану вартість»Податкового Кодексу України по декларації з ПДВ, оскільки під час перевірки було встановлено, що ТОВ «МІРС»за лютий 2011 р. безпідставно включено до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі 133692,91 грн. по постачальнику ПП «Бізнесіндустрія»(), чим занижено сплату податку на додану вартість за лютий 2011р. на суму 133692,91грн., та відповідно, завищено податковий кредит за лютий 2011р. на суму 133692,91грн., що підтверджується висновками акту перевірки.

Представник позивача в судовому засіданні першої інстанції позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та наданих поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні першої інстанції заявлений адміністративний позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях на адміністративний позов та на показання свідка.

Суд першої інстанції своєю постановою від 18 листопада 2011 року адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «МІРС»до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2011 року № НОМЕР_1 - задовольнив. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 19.07.2011 року № НОМЕР_1.

ДПІ у Приморському районі м. Одеси не погодившись з постановою суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ДПІ у Приморському районі м. Одеси посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРС»(ідентифікаційний код 19217374 ), зареєстроване Виконавчим комітетом Одеської міської ради 25.12.1992 року, номер запису про включення відомостей про юридичну особу до ЄДР 0008450, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб серії А 00 № 258713.

З витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та з довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України № 093640, вбачається, що основними видами діяльності ТОВ «МІРС»за КВЕД є: 51.19.0 посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту, 51.64.1 оптова торгівля офісною технікою та обладнанням, 51.43.1 оптова торгівля електропобутовими приладами, 52.44.2 роздрібна торгівля побутовими товарами, 60.24.1 діяльність автомобільного вантажного транспорту, 51.87.0 - оптова торгівля іншими машинами та устаткуванням, 52.44.9 роздрібна торгівля іншими товарами для дому.

Як встановлено судом першої інстанції, позивача взято на податковий облік в органах державної податкової служби 16.04.1993 року, та станом на момент виникнення спірних правовідносин підприємство перебуває на обліку в ДПІ у Приморському районі м. Одеси.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МІРС»є платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом № 23227403, виданим СДПІ у Приморському районі м. Одеси 20.01.2006 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі запиту ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 10.05.2011р. № 26934/10/23-513 про надання пояснень та їх документального підтвердження TOB «МІРС» з питань відносин з ПП «Бізнесіндустрія»за податковий період лютий 2011 року, наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 12.04.2011 № 1147, та відповідно до п.п. 78.1.1., п. 78.1., ст.78, п. 79.2 ст.79 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI була визначена необхідність проведення документальної позапланової невиїзної перевірки TOB «МІРС», за період лютий 2011 року, старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу перевірок ризикових операцій управління податкового контролю юридичних осіб ОСОБА_5 та здійснено аналіз податкової звітності TOB «МІРС»(податковий кредит) та перевірки первинних документів по взаємовідносинам з ПП «Бізнесіндустрія» за податковий період лютий 2011 року.

За результатами проведеної перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси складено акт від 06.07.2011 р. № 4425/25-513 про проведення невиїзної позапланової документальної перевірки ТOB «МІРС»() з питань взаємовідносин з ПП

«Бізнесіндустрія»() за податковий період лютий 2011 року.

На підставі вказаного акту перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.07.2011 року № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість у загальному розмірі 133693,91 грн. (у тому числі: за основним платежем у сумі 133692,91 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 1,00 грн.) за порушення п. 198.3, пп.198.6 ст. 198 Розділу V Податкового кодексу України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуване позивачем повідомлення-рішення прийнято відповідачем безпідставно та необґрунтовано, а отже вказане рішення підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

В акті перевірки (сторінка 4 Акту) зазначається, що в ході невиїзної документальної перевірки встановлено, що має місце акт від 21.04.2011р №1388/23-5/37350549 "Про неможливість проведення документальної перевірки ПП "Бізнесіндустрія" з питань взаємовідносин з контрагентами за податковий період лютий 2011р., згідно якого в ході проведення аналізу матеріалів податкової звітності, реєстраційних документів, звітів та інших документів, встановлено відсутність оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів (робіт, послуг), декларація з ПДВ за лютий 2011р. має статус до відома та може вважатись податковою звітністю, додаток №5 до Декларації з ПДВ за 2011р. має статус до відома та може вважатись податковою звітністю. Згідно Форми 1-ДФ за четвертий квартал 2010р. на підприємстві працює один чоловік, наявність основних фондів, транспортних засобів встановити неможливо, оскільки Додаток К1/1 до рядків 01.2, 01.5, 04.2, 04.10, 04.12 та 07 не надавались. При цьому, суд зазначає, що на цій ж сторінці акту перевірки зазначається, окрім іншого, що згідно Форми 1-ДФ на підприємстві працює дві особи, а на сторінці 5 акту зазначається, що декларація з ПДВ за лютий 2011р. має статус до відома та не може вважатись податковою звітністю, додаток №5 до Декларації з ПДВ за 2011р. має статус до відома та не може вважатись податковою звітністю.

Також, як зазначається, в акті перевірки, згідно висновку до акту від 21.04.2011р. №1388 у ПП «Бізнесіндустрія»відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, підприємство не знаходиться за юридичною адресою, (має стан 9), на підприємстві працює одна особа, декларація з ПДВ за лютий 2011р. має статус до відома, не може вважатись податковою звітністю, Додаток №5 до декларації за лютий 2011 р., має статус до відома та не може вважатись податковою звітністю згідно до частини 1, 5 ст. 203, п. 1,2 ст. 215, ст. 228 Цивільного кодексу України, зазначені угоди ПП «Бізнесіндустрія»та контрагентами постачальниками та покупцями мають ознаки нікчемності.

Таким чином, актом перевірки від 06.07.2011 р. № 4425/25-513 встановлено, що TOB «МІРС»в порушення вимог п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Розділу V «Податок на додану вартість»Податкового Кодексу України по декларації з ПДВ за лютий 2011 р. безпідставно включено до складу податкового кредиту суму ПДВ у розмірі - 133692,91грн по постачальнику ПП «Бізнесіндустрія»(), чим занижено сплату податку на додану вартість за лютий 2011р. на суму - 133692,91грн., та відповідно, завищено податковий кредит за лютий 2011р. на суму 133692,91грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.01.2011 року між TOB «МІРС» (Покупець), з однієї сторони та ПП «Бізнесіндустрія»(Постачальник), з іншої сторони, укладено генеральний договір поставки № 920/1/1 (надалі Договір). Згідно з умовами даного Договору, Постачальник зобовязується передати у власність Покупця, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити в порядку та на умовах, визначених Договором, непродовольчі товари (надалі Товар).

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання вказаного Договору, ПП «Бізнесіндустрія»видало TOB «МІРС»накладну за № 21 від 01.02.2011 року на суму 420569,00 грн. та накладну за № 29 від 01.02.2011 року на суму 381588,56 грн., а також, 01.02.2011 року сторонами були складені акт прийому продукції (товарів) за кількістю на суму 381588,56 грн. та акт прийому продукції (товарів) за кількістю на суму 420569,00 грн.

Факт поставки товару підтверджується також відповідними податковими накладними. Так, в матеріалах справи містяться копії належним чином оформлених та завірених податкових накладних, виданих ПП «Бізнесіндустрія» (індивідуальний податковий номер продавця 34) на виконання умов договору № 920/1/1 , які є необхідною умовою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість та наявність яких сторонами у справі не заперечувалась, а саме: податкова накладна № 21 від 01.02.2011 року на загальну суму з ПДВ - 420569,00 грн., в тому числі ПДВ - 70094,84 грн. та податкова накладна № 29 від 01.02.2011 року на загальну суму з ПДВ - 381588,56 грн., в тому числі ПДВ 63598,09 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.02.2011 року позивачем було отримано від його контрагента ПП «Бізнесіндустрія»вказані податкові накладні, належним чином оформлені, відповідно до договору на всю кількість товару, придбаного відповідно до укладеної угоди, що, поміж іншого, підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних.

Вказаний товар оплачено позивачем в повному обсязі грошовими коштами, в тому числі з урахуванням суми податку на додану вартість, що підтверджується платіжним дорученням № 704 від 28.03.2011 року на суму 1287157,56 грн. з призначенням платежу за побутову техніку згідно договору № 920/1/1 від 10.01.2011 року, в т.ч. ПДВ 214526,26 грн. та реєстром документів по рахунку TOB «МІРС»за 28.03.2011 року.

Також, представником позивача у судовому засіданні першої інстанції в підтвердження реальності вказаних господарських операцій за вищевказаним договором поставки та на підтвердження факту отримання товару, а також подальшого використання вказаного товару в господарській діяльності TOB «МІРС»було надано до суду свідоцтво про право власності на складські приміщення та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно і товарний звіт від 28.02.2011 року № Э-00000002, підписаний TOB «МІРС»як комітентом та ТОВ «Естелайн»як комісіонером.

Також, як встановлено судом першої інстанції позивачем було подано, та 21.03.2011 року податковим органом було отримано податкову декларацію з податку на додану вартість за лютий 2011 року, додаток № 5 - розшифровки в розрізі контрагентів за лютий 2011 року та реєстр отриманих та виданих податкових накладних. Як вбачається із розшифровки в розрізі контрагентів за лютий 2011 року, за індивідуальним податковим номером контрагента 34 по операціям з придбання з ПДВ, які надають право на формування податкового кредиту, зазначено суму ПДВ 133692,91 грн.

При цьому, як зазначається на сторінці 3-й акту перевірки, декларація позивача з ПДВ за лютий 2011 року прийнята без заперечень 21.03.2011 року № НОМЕР_2, Додаток № 5 до декларації з ПДВ за лютий 2011 року від 21.03.2011 року № НОМЕР_3 прийнятий як перевірений без заперечень.

Умови та Порядок формування податкового кредиту визначений ст.198 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у

межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Положеннями п.201.1 ст.201 ПК визначені вимоги до заповнення податкової накладної, яка є податковим документом і одночасно має бути відображена у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього ж Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Отже, нормами Податкового кодексу України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є єдиною і достатньою підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ.

Як вже встановлено судом першої інстанції, позивачем отримано від його контрагента ПП «Бізнесіндустрія»належним чином оформлені податкові накладні та інші супровідні документи, відповідно до договору на всю кількість товару, придбаного відповідно до укладеної угоди, що, поміж іншого, підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних.

При дослідженні наявних в матеріалах справи податкових накладних, судом першої інстанції також встановлена їх відповідність наведеним в п.201.1 ст.201 ПК вимогам заповнення. При цьому, в судовому засіданні першої інстанції перевіряючий не заперечував той факт, що податкові накладні відповідали вимогам чинного законодавства та були надані при проведенні перевірки.

Також, як встановлено судом першої інстанції, позивачем суми ПДВ були включені до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому були отримані податкові накладні, що також підтверджується реєстром отриманих та виданих податкових накладних.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем було додержано встановлений порядок формування податкового кредиту за спірними господарськими операціями та виконано своє зобов'язання по сплаті ПДВ юридичній особі, яка надавала товари (тобто, ПП «Бізнесіндустрія» ). Позивач після одержання від постачальника належним чином оформлених податкових накладних відобразив у податковому обліку податковий кредит в сумі ПДВ, сплаченому продавцю у складі ціни придбання відповідно до вимог ПК України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у позивача права на податковий кредит за операцією з ПП «Бізнесіндустрія»за генеральним договором поставки № 920/1/1, а отже включення позивачем зазначених вище податкових накладних за лютий 2011р. на суму податку на додану вартість у розмірі 133693,91 грн., до складу податкового кредиту до Декларації з ПДВ за лютий 2011 р., є правомірним.

Водночас, суд першої інстанції зазначив, що висновки перевіряючого, що викладені у акті перевірки, не підкріплені жодними доказами і носять характер субєктивних припущень, оскільки питання взаємовідносин платника податків з ПП «Бізнесіндустрія»в ході перевірки перевіряючим взагалі не досліджувалось.

При цьому, суд першої інстанції правильно не приймає до уваги посилання перевіряючого в акті перевірки на те, що ПП «Бізнесіндустрія»на момент проведення перевірки не знаходилось на юридичною адресою, оскільки як вбачається з Довідок з

Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, записи щодо незнаходження вказаного підприємства за юридичною адресою взагалі не вносились (а.с.161-168).

Одночасно, відповідно до п.п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

В свою чергу, у судовому засіданні першої інстанції представник позивача зауважив, що позивач не отримував повідомлення про проведення перевірки, а також, копію наказу на проведення вказаної перевірки. При цьому, представником відповідача на протязі всього розгляду справи, на вимогу суду, так і не було надано копію повідомлення про проведення перевірки та копію наказу з розпискою позивача або його представника про ознайомлення з ними.

Стосовно висновків ДПІ про те, що угода, укладена між ПП «Бізнесіндустрія»та TOB «МІРС»є нікчемною та не спричиняє реального настання правових наслідків, суд першої інстанції зазначає наступне.

У відповідності до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно із ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язанні із його недійсністю.

Згідно зі ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Однак, положеннями Податкового кодексу України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" не передбачено такого права, як визнання в односторонньому порядку господарських правочинів нікчемними.

Окрім цього, з 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до ЦК України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. На підставі частини 3 статті 228 ЦК України чи статті 207 Господарського кодексу України (далі ГК України) доводити недійсність правочинів (господарських зобов'язань) органи державної податкової служби зобов'язані виключно у судовому порядку.

В свою чергу, судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2011 року Господарським судом Одеської області винесено рішення за позовом приватного підприємства «Бізнесіндустрія»до TOB «МІРС» про розірвання договору поставки та стягнення коштів та за зустрічним позовом TOB «МІРС»до ПП «Бізнесіндустрія»про визнання договору нікчемним, яким позовну заяву ПП «Бізнесіндустрія»задоволено частково стягнуто з TOB «МІРС»заборгованість за договором, в решті первісних вимог-відмовлено, та у задоволенні зустрічної позовної заяви TOB «МІРС»відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що 10.01.2011 року між TOB «МІРС» (Покупець) та ПП «Бізнесіндустрія»(Постачальник) укладено генеральний договір поставки № 920/1/1.

Водночас, у вказаному рішенні зазначається наступне: «…. Враховуючи вищенаведене, а також положення статей 203, 215, 228 ЦК України (в редакції, що була чинна на момент укладення та виконання спірних правочинів) суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в договорах, укладених між сторонами, ознак нікчемності: порушення публічного порядку, моральних засад суспільства, відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків, що обумовлені правочинами, противність інтересам держави та суспільства, а також ознак порушення ст.203 ЦК України.

Щодо відсутності необхідних умов для здійснення господарської діяльності, суд першої інстанції зазначає наступне. Чинним законодавством чітко не регламентована обовязкова кількість необхідних ресурсів для здійснення тої чи іншої діяльності. В залежності від специфіки виду діяльності підприємство у разі виникнення такої потреби може залучити до виконання роботи інших осіб з наявними ресурсами визначеного обсягу і структури.

Позивачем по зустрічному позову не доведено порушення відповідачем при укладенні спірних угод принципу правових наслідків недійсності угоди, ознак фіктивності і удаваності вчинених сторонами правочинів, при наявності яких правочини можуть бути визнані недійсними, тому доводи позивача про те, що спірні договори суперечать вимогам цивільного законодавства та укладені із суттєвим їх порушенням, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки не доведені належними та допустимими доказами, а тому господарський суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Таким чином оскаржуваний позивачем за зустрічним позовом договір належним чином підписаний обома сторонами, мають двосторонній зобовязувальний характер, його умови не суперечать вимогам чинного законодавства та цілям господарської діяльності позивача та відповідача, сторони виконали свої зобов'язання за вказаним договором, тому зважаючи на вищевикладене, зміст цього договору становлять умови, які визначені на розсуд сторін і погоджені сторонами належним чином, їх зміст не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, тому у суду відсутні правові підстави щодо визнання цього договору нікчемним.

На підтвердження виконання генерального договору поставки від 10 січня 2011 року, укладеного між сторонами позивач за первісним позовом надав наступні документи: - накладна №123 від 10.01.2011 року - накладна №124 від 10.01.2011 року; - акт прийому товару від 10.03.2011 року; - акт прийому товару від 10.03.2011 року - акт взаєморозрахунків від 22.07.2011 року.

Таким чином вбачається, що сторонами додержані загальні вимоги, необхідні для чинності правочину та відсутні ознаки порушення публічного порядку. Також суд першої інстанції зазначає, що акт Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси не є підставою для визнання договору (генеральний договір поставки № 920/1/1) нікчемним…».

Вказане рішення набрало законної сили 15.09.2011 року.

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.

Отже, вказаним судовим рішенням встановлено, що генеральний договір поставки № 920/1/1 від 10.01.2011 року, укладений між TOB «МІРС»та ПП «Бізнесіндустрія» належним чином підписаний обома сторонами, має двосторонній зобовязувальний характер, його умови не суперечать вимогам чинного законодавства та цілям господарської діяльності сторін, сторони виконали свої зобов'язання за вказаним договором, зміст цього договору становлять умови, які визначені на розсуд сторін і погоджені сторонами належним чином, їх зміст не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, тому відсутні правові підстави щодо визнання цього договору нікчемним, та водночас зазначено, що акт Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси не є підставою для визнання генерального договору поставки № 920/1/1) нікчемним.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як субєкт владних повноважень не надав до суду належних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого ним рішення, щодо нарахування позивачу грошового зобовязання з податку на додану вартість.

Будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні обєктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення субєкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно п.1 ч.2 ст.162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи його окремих положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи його окремих положень.

Таким чином, виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси від 19.07.2011 року № НОМЕР_1 є протиправним, та відповідно підлягає скасуванню, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2011 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МІРС»до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2011 року № НОМЕР_1, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3