Справа № 333/7745/13-а
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. м. Київ К/800/49970/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання протиправними дій за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії щодо призначення та виплати їй пенсії за віком як громадянину України, що постійно проживає в м.Пєтах-Тіква у державі Ізраїль.

Постановою Комунарського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2013 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року скасовано постанову Комунарського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2013 року і прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_4 пенсії за віком.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя виплатити пенсію за віком ОСОБА_4 у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року, Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя звернулось до суду з касаційною скаргою, в якій просить її скасувати та залишити в силі постанову Комунарського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2013 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, матеріали справи, колегія суддів, в межах ст. 220 КАС України, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є громадянкою України, що підтверджується закордонним паспортом громадянина України серії НОМЕР_1, виданий 02.07.1998 року, та виїхала на постійне місце проживання до м.Пєтах-Тіква держави Ізраїль, залишаючись громадянкою України та перебуваючи на консульському обліку у консульському відділі Посольства України в державі Ізраїль.

01.10.2013 року ОСОБА_4 через уповноваженого представника до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя подана письмова заява про призначення пенсії за віком.

ОСОБА_4 було відмовлено в призначені пенсії за віком.

З витягу протоколу засідання комісії з суперечливих питань при призначенні та виплаті пенсії Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя № 41 від 20.09.2013 року вбачається, що для призначення пенсії представником було надано наступні документи: закордонний паспорт ОСОБА_4, ідентифікаційний номер, трудову книжку, свідоцтво про народження, свідоцтво про укладення шлюбу, довідку про заробітну плату за 60 місяців.

Відповідно до довідки № 2301/01-3733 від 27.05.2013 року, виданої Управлінням державної міграційної служби України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4 отримала громадянка України ОСОБА_4, на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_2, виданого 12.11.1996 року Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області, який вилучений у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Держави Ізраїль.

Позивач, не погоджуючись з вказаною відмовою, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у призначені пенсії за віком, оскільки представником позивачки не було надано паспорт на ім'я позивачки або іншого документу, який засвідчував особистість позивача та факт постійного проживання її на території України, у зв'язку з їх відсутністю, тобто не був дотриманий порядок подання та оформлення документів для призначення пенсії.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний адміністративний суд дійшов протилежного висновку з посиланням на те, що право громадянина на призначення йому пенси не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій повинна бути призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Суд касаційної інстанції погоджується із встановленим правом позивача на отримання нею пенсії за віком як громадянину України, що постійно проживає в м.Пєтах-Тіква у державі Ізраїль, проте, даючи правову оцінку обставинам у справі та співоцінуючи їх із матеріалами справи, суд касаційної інстанції вважає, що висновки суду апеляційної інстанції не відповідають обставинам встановленим по справі.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України ", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Проте, зобов'язавши відповідача призначити ОСОБА_4 пенсію за віком, суд апеляційної інстанції не дослідив під час судового розгляду справи наявність умов, з якими Закон пов'язує призначення пенсії: чи досягла особа пенсійного віку, чи має необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж та інші вимоги закону щодо призначення пенсії.

З огляду на те, що зазначені обставини мають суттєве значення для визначення правових норм, які слід застосовувати до спірних правовідносин, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати обставини у справі та давати їм оцінку, справу необхідно направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За приписами ч.2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 222, 227, 231 КАС України, -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець