Справа № 805/5017/15-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

805/5017/15-а

Україна

Донецький окружний адміністративний суд

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2016 р. Справа № 805/5017/15-а

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» м.Краматорськ

до Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача надав через канцелярію суду заяву відповідно до якої просив суд справу розглянути в порядку письмового провадження.

Представник відповідача надав через канцелярію суду заперечення до позовної заяви та просив суд справу розглянути без участі його представника.

Враховуючи вищевикладене та з урахуванням вимог ст. 41, ст. 122, ст. 128 КАС України, суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи у письмовому провадженні за наявними в справі матеріалами та доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» зареєстрований як юридична особа, включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України за кодом 34657789, є платником податку на додану вартість, знаходиться на податковому обліку Державної податкової інспекції у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області.

Позивач має ліцензію серія АЕ №522328 на здійснення постачання теплової енергії; ліцензію серія АЕ №522318 на транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; ліцензію серія АЕ№ 179950 на виробництво електричної енергії; ліцензію серія АЕ №179881 на виробництво теплової енергії на теплоелектроцентралях, когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії; ліцензію серія АЕ №288036 на постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом.

Згідно довідки про включення до ЄДРПОУ основними видами діяльності позивача є: 35.30 постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря; 35.11 виробництво електроенергії; 35.12 передача електроенергії; 35.13 розподілення електроенергії; 35.14 торгівля електроенергією.

Відповідач, Державна податкова інспекція у м. Краматорську Головного управління ДФС у Донецькій області, є суб’єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.

Посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» з питань підтвердження фінансово-господарських відносин з платником податків ТОВ «Інтегралл» за січень 2015 року за результатом чого складено акт перевірки від 04 листопада 2015 року №104/05-15-22-02-34657789.

Перевіркою встановлено відсутність реального здійснення господарських взаємовідносин по операціях з придбання у ТОВ «Інтеграл» вугільної продукції в розумінні статті 1, статті 9 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 2.4, підпункту 2.15, підпункту 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом

Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704, п.п. 14.1.36, п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст.14, статті 22, ст.185, п. 188.1 ст. 188, п.198|.1 п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року за №2755-VI, із змінами та доповненнями, в результаті чого позивачем завищено суму податкового кредиту та суму податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету всього на суму 4394208 грн., в тому числі за січень 2015 року на суму 4394208 грн. (з урахуванням результатів планової документальної перевірки за період з 01.01.2013 по

31.12.2014 (акт від 18.06.2015 №333/05-15-22-01-34657789)).

Відповідно до ч.1 ст.3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється господарська діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Так, 01 листопада 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (зберігачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтегралл» (поклажодавцем) укладено договір відповідального зберігання №0111-1, відповідно до умов якого зберігач зобов’язувався зберігати в належних умовах на території відкритого складу вугілля, товарно-матеріальні цінності передані йому поклажодавцем, а саме вугілля марки АШ (0-6 мм) збагачене. Крім того, згідно умов договору поклажодавець доручив зберігачу проводити переважування автотранспортних засобів з вугілля та після розвантаження проводити дії, направлені на перевірку якості вугілля: ідентифікацію вугілля, нагляд за переважуванням вугілля, відбором проб, підготовки проб, нагляд за проведенням досліджень в атестованій лабораторії зберігача з визначенням вмісту вологи, золи , сірки, виходу летких речовин, теплоти спалення. Для виконання зберігачем вказаних обов’язків, зберігач був наділений правом залучати сторонні організації.

31 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтегралл» (постачальником) укладено додаткову угоду №1 до договору поставки №20/10/14-1 від 20.10.2014 року, згідно умов якої договірна ціна за 1 тонну збільшена до 1330 грн. з урахуванням ПДВ.

Крім того, на підставі договору поставки №20/10/14-1 від 20 жовтня 2014 року позивач у січні 2015 року отримав від ТОВ «Інтегралл» вугілля марки АШ у кількості 124,94 тонн на суму 181558,31 грн. в т.ч. ПДВ, яке було доставлено автомобільним транспортом.

Згідно платіжних доручень, що знаходяться в матеріалах справи, позивачем за придбане вугілля сплачено було 17153766,65 грн. в т.ч. ПДВ у січні 2015 року та 6130887,45 грн. в т. ч. ПДВ у лютому 2015 року.

Про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інтегралл» свідчить той факт, що виконанні останніми роботи використані позивачем у власній господарській діяльності, про що в матеріалах справи міститься документація первинного бухгалтерського обліку, що знаходяться в матеріалах справи.

Позивачем також до матеріалів справи на підтвердження фактичного виконання господарських операцій із ТОВ «Інтегралл» надані посвідчення якості вугілля, акти приймання-передачі, товарно-транспортні накладні, листи, акти приймання палива по кількості, накладні та документи складського обліку матеріалів.

Крім того, податкова перевірка позивача була проведена також на підставі копій первинних документів та між сторонами не має суперечності щодо відповідності таких документів оригіналам.

Суд дослідивши податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит у січні 2015 року дійшов висновку що оформлені вони згідно з нормами статті 201 Податкового кодексу України, Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №957 від 22.09.2014 року.

Суми податку на додану вартість по вищезазначених податкових накладних було включено позивачем до складу податкового кредиту у січні 2015 року та відображено у реєстрі отриманих податкових накладних.

Зі змісту акту перевірки вбачається, щодо дефектності отриманих від позивача товарно-транспортних накладних, оскільки в них відсутня будь-яка інформація стосовно вантажно – розвантажувальних операцій. Таким чином, відповідачем робиться висновок, що виписані товарно – транспортні накладні на отриману вугільну продукцію не можна вважати належно оформленими, так я к не має можливості дослідити час прибуття –вибуття вантажу, можливого простою, маси вантажу, який підлягає транспортуванню та ставлять під сумнів факт перевезення товару.

З підстав викладеного суд зазначає, що правилами ведення податкового обліку не передбачено обов'язковості ведення і зберігання товарно-транспортних накладних на перевезення вантажів автомобільним транспортом для підтвердження обставин щодо правомірності віднесення до складу валових витрат вартості придбаних позивачем ТМЦ.

Відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказу Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. №363 «Про затвердження Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні», обов'язок щодо наявності товарно-транспортної накладної покладено на перевізника та його водія. Позивач же до зазначеної категорії суб'єктів господарювання не відноситься.

Таким чином, дефектність товарно-транспортних накладних може свідчити лише про факт порушення правил перевезень автомобільним транспортом, що не пов'язане з дотриманням вимог податкового законодавства, а отже посилання відповідача на відсутність у товарно – транспортних накладних інформації щодо вантажно-розвантажувальних операцій, не приймаються судом до уваги, оскільки це не є підставою для обмеження позивача, як покупця, у праві формувати витрати за умови реальності господарських операцій.

Відповідачем у акті перевірки робиться висновок, що ТОВ «Інтегралл» у січні 2015 року не могло реалізувати на адресу ТОВ «Краматорськтеплоенерго» вугілля власного виробництва, оскільки згідно бази даних АС «Податковий блок» ТОВ «Інтеграл» за 3, 4 квартал 2014 року та 1 квартал 2015 року податкові розрахунки з плати за користування надрами для видобування корисних копалин не надавались, відповідно до чого можливо зробити висновок, що й видобування корисних копалин не здійснювалось.

Крім того, фахівцями ДПІ у м. Краматорську ГУ ДФС у Донецькій області складена податкова інформація від 25.05.2015 року №70/05-15-22-02-31255865 «Щодо неможливості проведення зустрічної звірки ТОВ «Інтегралл» по взаємовідносинам з контрагентами постачальниками та покупцями за період січень 2015 року», згідно якої зроблено висновок, що ТОВ «Інтегралл» у січні 2015 року здійснювало діяльність спрямовану на здійснення операцій пов’язаних з наданням податкової вигоди третім особам.

В акті перевірко зазначено, що згідно АІС «Податковий блок», Єдиного реєстру податкових накладних встановлено, що постачальником вугілля марки АШ (0-6мм) в січні 2015 року, реалізованого ТОВ «Інтегралл» в подальшому на адресу ТОВ «Краматорськтеплоенерго», було ТОВ «Темпл ЛТД-А», яке за 1 квартал 2015 року податковий розрахунок з плати за користування надрами для видобування корисних копалин не надало, виходячи з чого не могло реалізувати на адресу ТОВ «Інтегралл» вугілля власного виробництва.

Так само, відповідачем зроблено висновок, щодо неможливості підтвердження постачання ТМЦ по ланцюгу від інших контрагентів ТОВ «Інтеграл», - ТОВ «Транзитвуглесервіс», ТОВ «Горловка Темп» та ТОВ «КГ Україна» та зроблено висновок про проведення лише документування транзитних фінансових потоків з метою мінімізації сплати ПДВ в бюджет контрагентами- покупцями.

Як висновок, фіскальна служба вказує про те, що операції з придбання ТОВ «Краматорськтеплоенерго» у ТОВ «Інтегралл» вугілля у січні 2015 року на загальну суму 26365251 грн. у т. ч. ПДВ документально не підтверджено, тобто укладені угоди не були спрямовані на виконання зобов’язань перед замовником, а лише для збільшення податкового кредиту.

З підстав викладеного, суд вказує на те, що, використання податковим органом при складанні акту перевірки податкової інформації не може слугувати достатнім доказом відсутності реальних операцій між позивачем та його контрагентом. Вказана податкова інформація не стосується обставин здійснення фінансово господарської діяльності ТОВ «Інтегралл» і позивача, оскільки жодних обставин щодо їх договірних відносин в такій податковій інформації не встановлено.

Крім того, податкова адреса юридичної особи є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Відповідно до статті 17 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості як про місцезнаходження юридичної особи, так і про відсутність за цією адресою, а також про відсутність підтвердження відомостей про юридичну особу. Іншими словами, цим Законом чітко позначений порядок визнання підприємства відсутнім за місцем реєстрації. У статті 18 зазначено, що дані, які містяться в Державному реєстрі є достовірними доти, доки до них не будуть внесені відповідні зміни, тоді як відповідач з посиланнями на податкову інформацію робить висновки про відсутність за місцезнаходженням контрагента позивача ТОВ «Інтегралл» та як наслідок вказує на нереальність господарських операцій.

З підстав наведеного, суд також зауважує, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати іншими особами податку до бюджету, від перебування чи неперебування інших платників податків за податковою адресою, а також від господарських та виробничих можливостей платників податків. Правомірність віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту та певних сум до складу витрат з податку на прибуток поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Позивач не може нести відповідальність за невиконання іншими платниками податків своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками чи іншими платниками податків правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом чи іншими платниками податків податкових зобов'язань. А відтак, за умови невстановлення контролюючим органом наявності схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника чи третіх осіб для одержання платником податків незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Ця позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Враховуючи, що позивачем, як доказ здійснення господарської операції, були надані суду копії первинних документів, які відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» фіксують факт здійснення господарської операції та подальшої її реалізації, суд вважає висновок контролюючого органу про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його котрагентом безпідставним.

Статтею 204 Цивільного кодексу України, встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо фактичного не здійснення позивачем фінансово - господарських операцій з ТОВ «Інтегралл» у січні 2015 року, оскільки ці доводи ґрунтуються на припущеннях, та не підтверджуються належними доказами.

Відповідачем не наведено, а судом не встановлено, підстав, що дозволяли б дійти висновку про нікчемність чи недійсність укладених між позивачем та ТОВ «Інтегралл» правочинів, а також не надано доказів, які б свідчили, що правочини в межах спірних правовідносин, є такими, що порушують публічний порядок чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Відповідно до п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.138.10.5, пп.138.10.6 п.138.10, п.138.11, п.138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України закріплено, що не включаються до складу витрат - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, для формування податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно: наявність у платника податку - покупця належно оформлених податкових накладних, фактична сплата грошових коштів контрагенту в сумі, визначеній в податкових накладних, а також фактичне виконання господарських операцій, за наслідками яких у платника ПДВ виникає право на податковий кредит.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Згідно Наказу Міністерства Фінансів України №957 від 22.09.2014р. «Про затвердження форми податкової накладної та Порядку заповнення податкової накладної», податкова накладна є підставою для віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту отримувача (покупця), зареєстрованого як платник податку, за умови дотримання вимог щодо реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних та інших вимог, передбачених законодавством чітко зазначені випадки, коли отримувач (покупець) не має право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту, а саме: не дає права отримувачу (покупцю) на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту:відсутність факту реєстрації платником податку - постачальником (продавцем) товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (для податкових накладних, складених до 01 січня 2015 року: відсутність факту такої реєстрації у разі, якщо такі накладні складені в електронній формі або якщо такі накладні відповідають вимогам пункту 11 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України у разі складання податкової накладної у паперовому вигляді); порушення порядку заповнення податкової накладної; складення податкової накладної платником податку, звільненим від сплати податку за рішенням суду, після набрання чинності таким рішенням суду.

Тобто, якщо податкова накладна була своєчасно зареєстрована, то покупець має право включити суми податку на додану вартість до податкового кредиту наступних звітних періодів.

Про реальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інтегралл» свідчить той факт, що виконанні останніми роботи використані позивачем у власній господарській діяльності, про що в матеріалах справи міститься документація первинного бухгалтерського обліку.

Суд вказує, на те, що відповідачем не надано суду доказу щодо наявності на момент вчинення господарських операцій дефекту у правовому статусі контрагента позивача. Під час перевірки ТОВ «Краматорськтеплоенерго» доказів того що відповідачем перевірявся рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інтегралл» до суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат позивача не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та ТОВ «Інтегралл» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статі 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись Конституцією України, ст. ст. 2-15, 17-18, 33-35, 45-46, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 160, 162, 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Повний текст постанови складено та підписано 04 лютого 2016 року.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кониченко О.М.