Справа № 815/3747/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. м. Київ К/800/1939/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:
головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Іваненко Я.Л.Тракало В.В.,

при секретарі Крапивка Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Управління Ордена Червоного Прапора Південного оперативного командування, третя особа ОСОБА_1 за участю Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України про визнання дій протиправними, стягнення коштів, та позовом третьої особи ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , Управління Ордена Червоного Прапора Південного оперативного командування, за участю Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України про встановлення фактів, зобов`язання вчинити певні дії, за касаційними скаргами ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року та ОСОБА_1 на ухвалу цього ж суду від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ) звернулось з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ОВК), ОСОБА_2 оперативного командування, третя особа ОСОБА_1 за участю Одеського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України (далі прокурор) в якому просило: визнати незаконними дії відповідачів щодо надання довідок від 11 і 17 березня 2008 року, 28 вересня 2012 року і 13 лютого 2013 року № 108079 (далі спірні довідки); стягнути з відповідачів на його користь 30423,46 гривень переплаченої пенсії (далі спірні кошти).
10 червня 2013 року третя особа ОСОБА_1 пред`явив адміністративний позов до сторін в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити що: 6 травня 2008 року для перерахунку його пенсії з 1 січня 2008 року, уповноваженою особою управління Південного оперативного командування та відповідно з вимогами чинного законодавства, було встановлено відповідну посаду, що прирівняна до посади «перший заступник начальника Федерального спеціалізованого управління по будівництву в східних районах Російської Федерації», про що зроблений спеціальний запис; уповноваженою особою для перерахунку пенсії позивача з 1 січня 2008 року затверджений посадовий оклад у розмірі 2070 гривень; 28 вересня 2008 року за ініціативою управління Південного оперативного командування було зроблено зміну умов перерахунку пенсії ОСОБА_1 ; зміна умов перерахунку пенсії за посадовим окладом проведена безпідставно та з порушенням вимог частини 9 статті 43 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ); всупереч вимог пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 «Про затвердження порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Порядок № 45) - відповідну посаду для визначення розміру посадового окладу за посадою «заступник начальника управління головний економіст Управління спеціального будівництва на території далекосхідного регіону» встановлено не було; відсутність встановленої відповідної посади не дозволила правильно визначити розмір посадового окладу для перерахунку пенсії (ОВК було надано до ГУ ПФУ довідки про розмір посадового окладу за посадою «заступник начальника управління головний економіст Управління спеціального будівництва на території далекосхідного регіону» а саме, довідка № 21611 від 28 вересня 2012 року - посадовий оклад 1600 гривень, довідка № 21160 від 13 лютого 2013 року - посадовий оклад 1600 гривень, довідка № 21158 від 1 квітня 2013 року - посадовий оклад 1843 гривень); зобов`язати ОВК відкликати з ГУ ПФУ вищевказані довідки, як такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства через відсутність встановлення відповідної посади; зобов`язати ГУ ПФУ поновити з 1 квітня 2013 року виплату пенсії, розраховану на підставі грошового забезпечення, визначеного довідкою ОВК № 20705 від 12 червня 2012 року, з посадового окладу 2070 гривень; зобов`язати ОВК внести в довідку про грошове забезпечення для перерахунку пенсії № 20705 від 12 червня 2012 року запис про назву відповідної посади, що прирівняна до посади «перший заступник начальника Федерального спеціалізованого управління по будівництву в східних районах Російської Федерації».
В обґрунтування своїх вимог ГУ ПФУ посилалося на те, що відповідач, видаючи довідку про розмір грошового забезпечення, допустив помилку у назві посади третьої особи, у зв`язку з чим позивачем здійснено виплату пенсії у більшому розмірі.
Посилаючись на ці обставини, позивач вважає, що шкода підлягає відшкодуванню ОВК, а тому просив про задоволення позову.
Третя особа з самостійними вимогами на предмет спору в обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що дії відповідачів стосовно видачі довідок, подання їх до ГУ ПФУ для перерахунку пенсії та встановлення розміру посадового окладу, для її обчислення не ґрунтуються на вимогах закону і призвели до порушення його прав, а тому ОСОБА_1 просив про задоволення позову.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року в задоволенні позову ГУ ПФУ відмовлено повністю, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано ОВК відкликати з ГУ ПФУ довідки про розмір грошового забезпечення позивача для перерахунку пенсії № 21611 від 28 вересня 2012 року, № 21160 від 13 лютого 2013 року, № 21158 від 1 квітня 2013 року; зобов`язано ГУ ПФУ провести порахунок та забезпечити виплату пенсії позивачу з 1 квітня 2013 року на підставі довідки ОВК № 20705 від 12 червня 2013 року з урахуванням розміру посадового окладу 2070 гривень; зобов`язано ОВК внести в довідку про грошове забезпечення для перерахунку пенсії № 20705 від 12 червня 2013 року, запис про назву відповідної посади, що прирівняна до посади «перший заступник начальника Федерального спеціалізованого управління по будівництву в східних районах Російської Федерації», в решті позову відмовлено.
Оскаржуваною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позов ГУ ПФУ задоволено частково, визнано незаконними дії та стягнуто з відповідачів на його користь спірні кошти. В задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 відмовлено.
Також, оскаржуваною ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2014 року у задоволенні заяв ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.
У касаційній скарзі відповідач ОВК і третя особа ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просять ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Крім цього, третя особа ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення від 24 грудня 2014 року скасувати та задовольнити його заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про їх часткове задоволення з таких підстав.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ГУ ПФУ апеляційний суд виходив з того, що переплата пенсії виникла саме з вини відповідачів, внаслідок допущеної помилки у довідках про розмір грошового забезпечення третьої особи, а тому спірні кошти підлягають стягненню на користь позивача, при цьому відмовляючи у задоволенні позову третьої особи суд виходив з відсутності порушення прав ОСОБА_1 з боку відповідачів. Водночас суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні заяв позивача про ухвалення додаткового судового рішення, виходив з відсутності підстав, передбачених статтею 168 Кодексу адміністративного судочинства України.
Проте, до такого висновку суди дійшли в порушення норм процесуального права, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судами, перерахунок пенсії ОСОБА_1 було здійснено на підставі частини 3 статті 63 Закону № 2262-ХІІ, у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі постанова КМУ № 1294).
Вказане рішення уряду набрало чинності 1 січня 2008 року, а тому відповідач ОВК, на виконання положень Порядку № 45, видав довідку про розмір грошового забезпечення третьої особи для перерахунку його пенсії і подав її до ГУ ПФУ для здійснення такого перерахунку, що узгоджується з вимогами вищезазначеного порядку.
В подальшому ОВК надавав до ГУ ПФУ уточнені довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 у зв`язку з допущеними у них помилками.
На думку позивача, внаслідок цих обставин здійснена переплата пенсії третій особі, тобто заподіяна шкода, яку і слід стягнути з останнього.
Таким чином, предметом даного позову є відшкодування шкоди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Приписи наведеної норми кореспондуються з положеннями частини 4 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
За встановлених судами обставин відповідач у спірних відносинах не виконував функцій суб`єкта владних повноважень, а виступав організацією, установою, яка мала надати документи, необхідні для перерахунку пенсії органами, що призначають пенсії.
Відповідно до статті 101 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.
Поданий ГУ ПФУ позов стосується відшкодування шкоди, яка завдана внаслідок видачі недостовірних документів.
Таким чином, у даному випадку має місце спір між юридичними особами, які не виконували функцій суб`єкта владних повноважень з приводу відшкодування матеріальної шкоди, а тому він позбавлений ознак публічно правового і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Викладена правова позиція узгоджується з висновкам Верховного Суду України, висловленими у постанові цього ж суду від 18 червня 2013 року (справа № 21-204а13).
Окрім цього, суди, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 сумісно з позовом ГУ ПФУ про відшкодування шкоди не врахували наступного.
10 червня 2013 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою, в якій просив змінити його процесуальний статус на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору і пред`явив адміністративний позов до сторін.
Під час розгляду справи ОСОБА_1 уточнив свої вимоги, які фактично, зводились до захисту його права на виплату пенсії, зокрема стосувались дій відповідачів щодо обчислення розміру, нарахування та виплати пенсії.
В свою чергу, у відповідності до положень частини 1 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, можуть вступити у справу у будь-який час до закінчення судового розгляду, пред`явивши адміністративний позов до сторін. Задоволення адміністративного позову таких осіб має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача. У разі вступу третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, розгляд адміністративної справи починається спочатку.
Аналіз змісту вищезазначеної процесуальної норми права дає підстави колегії суддів для висновку, що самостійні вимоги третьої особи у пред`явленому до сторін адміністративному позові мають стосуватись предмету спору, яким у даному випадку, є відшкодування шкоди, завданої УПФУ внаслідок подання недостовірних відомостей про розмір грошового забезпечення особи, якій здійснюється виплата пенсії, при цьому, задоволення адміністративного позову третьої особи має повністю або частково виключати задоволення вимог позивача до відповідача.
В іншому випадку, позовні вимоги не підлягають сумісному розгляду.
Крім того, за приписами пункту 4 частини 1 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Пунктом 1 частини 2 цієї ж статті встановлено, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.
Таким чином, суди, здійснюючи розгляд цієї справи, не з`ясували, юридичної природи спірних правовідносин і те, чи належить розглядати в порядку адміністративного судочинства позовну заяву ГУ ПФУ, а також, чи може розглядатися позов третьої особи ОСОБА_1 в одному провадженні в межах даної справи, з урахуванням того, чи стосуються його позовні вимоги предмету даного спору. При цьому, суди також проігнорували вимоги Кодексу адміністративного судочинства України щодо предметної підсудності адміністративних справ не перевіривши, чи підсудна справа за позовом ОСОБА_1 окружному адміністративному суду.
Вищевказані обставини залишились по-за увагою судів першої та апеляційної інстанцій при розгляді цієї справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.
Ураховуючи наведене, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.
За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Крім іншого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підстав для задоволення заяв ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у суду апеляційної інстанції не було, враховуючи наступне.
Так, згідно з положеннями частини 1 статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного суду, така прийнята з додержанням вимог статті 207 Кодексу адміністративного судочинства України по суті усіх позовних вимог, інших підстав для ухвалення додаткового судового рішення, визначених статтею 168 цього Кодексу не встановлено, на що правильно вказав суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі від 24 грудня 2014 року.
Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.
Постанови Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року і Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало