Справа № 143/1368/14-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. м. Київ К/800/21556/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Погребищенської районної ради Вінницької області про зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Погребищенської районної ради Вінницької області на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Погребищенської районної ради Вінницької області (далі - Рада) в якому просив: змінити рішення Ради щодо підстав його звільнення; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів (далі - спірна допомога), передбачену частиною 11 статті 21 Закону України від 7 червня 2001 року № 2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-ІІІ, в редакції періоду спірних правовідносин), а також внести зміни до трудової книжки щодо підстав припинення служби в органах місцевого самоврядування.

Посилаючись на те, що протиправними діями відповідача порушено його право на виплату спірної допомоги, позивач просив про задоволення позову.

Постановою Погребищенського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, а саме, зобов'язано відповідача здійснити позивачу виплату спірної допомоги.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині задоволених позовних вимог, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що позивач має право на спірну грошову допомогу, а тому дії відповідача щодо відмови у виплаті такої не ґрунтуються на вимогах закону.

Проте, до такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права, з огляду на наступне.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом цієї норми процесуального права у мотивувальній частині рішення суд зобов'язаний навести дані про встановлені обставини що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, а в разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини які згідно із Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права та підлягають застосуванню в даній справі.

Судами встановлено, що позивач 26 лютого 2014 року звернувся до відповідача із заявою про звільнення його з посади голови Ради.

Рішенням Ради від 26 лютого 2014 року № 575 достроково припиненні повноваження позивача та звільнено його з посади голови Ради 6 скликання за власним бажанням на підставі пункту 1 частини 5 статті 55 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР, в редакції спірних правовідносин).

При цьому, як у заяві позивача так і у спірному рішенні Ради не зазначено про звільнення ОСОБА_4 з підстав його виходу на пенсію державного службовця.

Посилаючись на ці обставини, відповідач відмовив позивачу у виплаті спірної допомоги.

Так, відповідно до статті 1 Закону № 2493-ІІІ служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Цим же Законом врегульовано правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначено загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

У відповідності до приписів частини 7 статті 21 Закону № 2493-ІІІ пенсійне забезпечення посадових осіб місцевого самоврядування, які мають стаж служби в органах місцевого самоврядування та/або державної служби не менше 10 років, здійснюється у порядку, визначеному законодавством України про державну службу. Пенсія в частині, що не перевищує розміру пенсії із солідарної системи, що призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплачується за рахунок коштів Пенсійного фонду України. Частина пенсії, що перевищує цей розмір, виплачується за рахунок коштів Державного бюджету України.

В свою чергу, згідно з частиною 1 статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-XII, в редакції спірного періоду) на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

За приписами частини 11 статті 21 Закону № 2493-ІІІ у разі звільнення з роботи в органах місцевого самоврядування у зв'язку з виходом на пенсію посадовим особам місцевого самоврядування виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів за наявності не менше 10 років стажу на посадах в органах місцевого самоврядування чи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців.

Абзацом 6 статті 20 Закону № 2493-ІІІ, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі, досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону), що по суті є виходом на пенсію.

Водночас, пунктом 2 розділу VII Закону № 2493-ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що дія Закону України «Про державну службу» поширюється на органи і посадових осіб місцевого самоврядування в частині, що не суперечить Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», цьому Закону та іншим законам України, що регулюють діяльність місцевого самоврядування.

Колегія суддів зазначає, що Закон № 2493-ІІІ є спеціальним у правовідносинах, що пов'язані з реалізацією громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, а його норми мають пріоритетне значення у порівняні з положеннями інших законів і нормативно - правових актів, які застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом положень частини 1 статті 23 та пункту 3 частини 1 статті 30 Закону № 3723-ХІІ, державна служба припиняється у разі, зокрема, досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби, тобто 65 років,

Як зазначалось вище, аналогічна підстава для припинення служби в органах місцевого самоврядування міститься і у абзаці 6 статті 20 Закону № 2493-ІІІ.

Разом з тим, частина 1 статті 18 Закону № 2493-ІІІ визначає певні особливості, щодо граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування для посадових осіб місцевого самоврядування, які обираються на відповідні посади, зокрема, нею встановлено, що ці обмеження на таких осіб не поширюються.

Як встановлено судами позивач обіймав посаду голови Ради, яка у відповідності до статті 55 Закону № 280/97-ВР є виборною, оскільки голова районної, обласної, районної у місті (у разі її створення) ради обирається відповідною радою шляхом таємного голосування з числа її депутатів на строк повноважень ради, а тому на позивача не поширюються обмеження щодо граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Пунктом 1 частини 5 цієї статті передбачено і спеціальні підстави, за яких повноваження голови районної, обласної, районної у місті ради також вважаються достроково припиненими без припинення повноважень депутата ради, зокрема, у разі звернення з особистою заявою до відповідної ради про складення ним повноважень голови ради.

Одночасно, статтею 38 Кодексу законів про працю України вихід на пенсію визначається як підстава для розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Комплексний аналіз наведених правових норм законів з урахуванням їх юридичних зв'язків дає колегії суддів підстави для висновку, що голова відповідної ради може вийти на пенсію за наявності на неї права шляхом подання заяви про складення ним повноважень, з послідуючим зверненням до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявність вищевказаних обставин у їх сукупності, може свідчити про намір посадової особи місцевого самоврядування виходу на пенсію, а звільнення з посади голови ради на підставі пункту 1 частини 5 статті 55 Закону № 280/97-ВР можна вважати виходом на пенсію, у розумінні частини 11 статті 21 Закону № 2493-ІІІ, навіть якщо про це прямо не зазначено у рішенні про звільнення або у трудовій книжці.

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягнув пенсійного віку, встановленого статтею 37 Закону № 3723-ХІІ, який дає право на одержання пенсії державних службовців, має необхідний трудовий та спеціальний стаж, а тому на момент припинення ним служби в органах місцевого самоврядування мав право виходу на пенсію.

Однак, суд апеляційної інстанції не з'ясував, чи звертався позивач з заявою про призначення йому пенсії у порядку, визначеному законодавством України про державну службу, а тому його рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, оскільки касаційний суд, згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, при цьому, повноваженням щодо заміни неналежної сторони наділений виключно суд першої інстанції.

За приписами частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Погребищенської районної ради Вінницької області задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало