Справа № 398/33/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/26264/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Олександрійського міського голови Цапюка Степана Кириловича, Керуючого справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області Чеботарьова Володимира Вікторовича про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Керуючого справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області Чеботарьова Володимира Вікторовича на постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року,-

у с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Олександрійського міського голови Цапюка С.К., керуючого справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області Чеботарьова В.В. про визнання дій та бездіяльності протиправними і зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачі не надали у повному обсязі відповідь на його інформаційний запит від 27 листопада 2014 року, що стосується нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення площею 366, 9 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, яке в свою чергу було віднесене до об'єктів комунальної власності. Посилаючись на те, що така бездіяльність відповідачів порушує його законні права та інтереси, як представника територіальної громади, та суперечить вимогам Конституції України, Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), позивач просив про задоволення позову.

Постановою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2015 року, залишеної без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року, позов задоволено частково, визнано протиправними дії керуючого справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області Чеботарьова В.В. та зобов'язано останнього надати відповідь на запит позивача від 27 листопада 2014 року. В решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач Чеботарьов В.В., посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та в позові відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про залишення без задоволення скарги з таких підстав.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Задовольняючи позовні вимоги суди, на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що дії відповідача не відповідають вимогам Закону 2939-VI та порушують законні права та інтереси позивача.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи, 27 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Олександрійського міського голови Цапюка С.К. із запитом у відповідності до частини 5 статті 6 Закону № 2939-VI. Даний запит містив вимогу щодо надання представнику територіальної громади міста - ОСОБА_4 письмової інформації, яка стосується приватизації нежитлового приміщення (колишньої комунальної аптеки № 150) площею 366, 9 кв.м., розташованого по АДРЕСА_1, експертної оцінки вартості майна, даних про його власника, суму коштів, отриману місцевим бюджетом від такої приватизації тощо.

У відповідь на вказаний запит, листом від 1 грудня 2014 року керуючий справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Чеботарьов В.В., повідомив, що зазначене нежитлове приміщення приватизоване у 2014 році фізичною особою, тому будь-яка інформація що до цього майна є з обмеженим доступом, оскільки власником не надано згоди на її поширення.

Так, згідно частини першої статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частиною другою цієї ж статті публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію.

При цьому, згідно статті 6 Закону до інформації з обмеженим доступом зокрема віднесена: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Згідно з частиною 5 статті 6 Закону № 2939-VI, не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину. Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

За приписами частини 1, 2 статті 19 Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Суди правильно виходили з вимог статті 20 Закону № 2939-VI, яка визначає, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Доступ до таких документів обмежується при наявності сукупності таких вимог: виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Суди дійшли правильного висновку, що оскільки запитувана позивачем інформація, як представника територіальної громади міста, стосується саме приватизації фізичною особою об'єкта комунального майна цього міста, доступ до такої не може бути обмежений.

Тому, не надана у повному обсязі інформація на запит, що є предметом спору сторін, є порушенням законних прав та інтересів позивача.

Посилання відповідача на те, що запит позивача слід розглядати в порядку Закону України «Про звернення громадян», колегія суддів вважає такими, що суті спору сторін не стосуються, оскільки застосування цього закону не суперечить вимогам Закону № 2939-VI, а тому такі обґрунтування заперечень проти позову є безпідставними.

У відповідно до частини статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідачі, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суду не представили, на відміну від позивача, який довів підставу своїх позовних вимог, а тому задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Отже, рішення судів відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу керуючого справами виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області Чеботарьова Володимира Вікторовича залишити без задоволення, а постанову Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 квітня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало