Справа № 2а-2899/10/0770
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" лютого 2016 р. м. Київ К/800/19246/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року у справі за позовом Контрольно-ревізійного управління Закарпатської області до директора державного підприємства "Довжанське лісомисливське господарство" про зобов'язання виконати вимогу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2010 року Контрольно-ревізійне управління в Закарпатській області пред'явило позов до директора державного підприємства "Довжанське лісомисливське господарство" (далі - ДП "Довжанське лісомисливське господарство") про зобов'язання виконати вимогу від 19 травня 2009 року в частині вжиття заходів

до переукладання договорів оренди за здане нерухоме майно з обумовленням розміру орендної плати, який повинен становити 70 відсотків вартості орендованого майна замість 30 відсотків;

до відшкодування шкоди, завданої лісовому господарству на суму 19795,36 грн., внаслідок незаконної рубки в насадженні 5-ти дерев породи бук, загальною кубомасою 10,0 кб.м та на суму - 1866,85 грн., внаслідок незаконного видобування каменю-андезиту способом відкритих міні-кар'єрів загальною площею 0,10 га.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року, в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі Державна фінансова інспекція в Закарпатській області, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що Контрольно-ревізійним відділом в Іршавському районі на виконання плану роботи відділу на 1-й квартал 2009 року проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Довжанське лісомисливське господарство» за період з 01 липня 2007 року по 31 грудня 2008 року, за результатами якої складено акт від 30 квітня 2009 року.

Із акту вбачається, що під час ревізії було виявлено, що внаслідок неефективних управлінських рішень з боку посадових осіб ДП «Довжанське лісомисливське господарство» та регіонального відділення Фонду державного майна України в Закарпатській області щодо перегляду договорів оренди нерухомого майна та обумовлення розміру орендної плати, який повинен становити 70 відсотків вартості орендованого майна замість 30 відсотків, втрати фінансових ресурсів становлять 8564, 79 грн.

Крім того виявлено заподіяння шкоди лісовому господарству самовільною рубкою лісів на суму 19795,36 грн., а також порушення земельного законодавства незаконним видобуванням каменю-андезиту способом відкритих міні-кар'єрів, внаслідок чого завдано шкоду самовільним зайняттям земельних ділянок, їх нецільовим використанням, зняттям ґрунтового покрову на загальну суму 1866,85 тис.грн.

19 травня 2009 року Контрольно-ревізійним відділом в Іршавському районі винесено вимогу № 07-09/219 «Про усунення недоліків та порушень», якою вимагалось від відповідача:

вжити заходи до переукладання договорів оренди за здане нерухоме майно з обумовленням розміру орендної плати, який повинен становити 70 відсотків вартості орендованого майна замість 30 відсотків (пункт 15);

вжити вичерпних заходів до відшкодування шкоди, завданої лісовому господарству на загальну суму 21662, 21 грн., в тому числі незаконною рубкою дерев (бука) на суму 19795, 36 грн.; незаконним видобуванням каменю-андезиту способом відкритих міні-кар'єрів загальною площею 0,10 га, що призвело до нецільового використання зняття ґрунтовного покриву без дозволу на суму 1866, 85 грн. (пункт 16).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно розраховано плату за оренду майна. Також суд зазначив, що самовільна рубка дерев виявлена не на лісосіках, а в насадженнях, позивачем не доведено вини ДП «Довжанське лісомисливське господарство» у самовільній рубці дерев та у незаконному видобуванні каменю-андезиту, натомість, такі дії здійснювалися невстановленими особами. У зв'язку із цим та виходячи з пункту 8 Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963, та пункту 2.4 Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару грунту) без спеціального дозволу, затверджених наказом Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від 12 вересня 2007 року № 110, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не зобов'язаний відшкодовувати завдані збитки у цій частині.

Суд апеляційної інстанції із позицією суду першої інстанції погодився та залишив постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року без змін.

Разом з тим, апеляційний суд, аналізуючи Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та Положення про Державну фінансову інспекцію України, зазначив, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

У зв'язку із цим, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із висновком суду першої інстанції та частково висновком суду апеляційної інстанції не погоджується та зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (далі - Закон № 2939-XII) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

За змістом пунктів 1, 7, 10 статті 10 Закону № 2939-XII контрольно-ревізійним управлінням в областях надається право перевіряти у підконтрольних установах грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, проводити перевірки фактичної наявності цінностей (грошових сум, цінних паперів, сировини, матеріалів, готової продукції, устаткування тощо); пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до підпункту 3.1.12 пункту 3.1 Положення про Контрольно-ревізійні управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі, затвердженого наказом Головного контрольно-ревізійного управління України від 9 січня 2001 року № 111 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 січня 2001року за № 37/5228; чинного на час виникнення спірних відносин), управління, відповідно до покладених на нього завдань, а також через підпорядковані йому контрольно-ревізійні підрозділи, має право, зокрема, звертатись до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на приведення роботи підконтрольної організації у відповідність із вимогами законодавства у майбутньому є обов'язковою до виконання. Що ж стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово відшкодовані шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу державного фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність у органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

У справі, яка розглядається, Контрольно-ревізійним відділом в Іршавському районі винесено вимогу від 19 травня 2009 року за № 07-09/219 «Про усунення недоліків та порушень». При цьому оскаржувані пункти вимоги вказують, зокрема, на виявлені збитки та їх розмір.

Зважаючи на те, що збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряється судом, який розглядає такий позов, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати, у задоволенні позову відмовити із зазначених вище підстав.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-462а14, від 17 лютого 2015 року у справі № 21-4а15, від 21 квітня 2015 року у справі № 21-96а15.

Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Оскільки судами були повно і правильно встановлені обставини справи, однак при ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення норм матеріального права при задоволенні частково позовних вимог, ухвалені рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Керуючись статтями 220, 222, 229, 230, 232 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції в Закарпатській області задовольнити частково.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Контрольно-ревізійного управління в Закарпатській області до директора державного підприємства "Довжанське лісомисливське господарство" про зобов'язання виконати вимогу відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 235-244-2 КАС України.

Судді: