Справа № 2-а-6692/10/1470
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2012-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2012 р.Справа № 2-а-6692/10/1470

Категорія:8.1.1Головуючий в 1 інстанції: Зіньковський О.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 січня 2011 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металбуд" до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 31.03.10р. №/0, від 27.04.10р. №/1, від 09.07.10р. №/2, від 17.09.10р. №/3, від 09.07.10р. №1/2 та від 17.09.10р. №1/3, -

встановиЛА:

27 вересня 2010 року, Товариством з обмеженою відповідальністю "Металбуд" (позивач) звернулось до суду з позовом до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва (відповідач-1) та ДПА у Миколаївський області (відповідач-2) про визнання нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 31.03.10р. №/0, від 27.04.10р. №/1, від 09.07.10р. №/2, від 17.09.10р. №/3 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 62022,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 32511,00грн. всього на суму 97533,00грн. за порушення пп.7.2.3 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.4 п.7.4 та пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону Про податок на додану вартість . Визнання нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.07.10р. №1/2, від 17.09.10р. №1/3 про застосування штрафних санкцій в сумі 17600,00грн. за порушення п.1.32 ст.1 та п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5 Закону Про оподаткування прибутку підприємств . Визнання протиправними дії ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва які полягають у визначенні завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств за 2009 рік на суму 324227грн.

У судовому засіданні першої інстанції представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позовній заяві, додаткових поясненнях, наданих доказах.

Відповідачі позовні вимоги не визнали з підстав вказаних у письмових запереченнях.

Суд першої інстанції своєю постановою від 17 січня 2011 року позов задовольнив. Визнав нечинними та скасував податкові повідомлення-рішення від 31.03.10р. №/0, від 27.04.10р. №/1, від 09.07.10р. №/2, від 17.09.10р. №/3 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 62022,00грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 32511,00грн. всього на суму 97533,00грн. за порушення пп.7.2.3 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.4 п.7.4 та пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України Про податок на додану вартість . Визнав нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.07.10р. №1/2, від 17.09.10р. №1/3 про застосування штрафних санкцій в сумі 17600,00грн. за порушення п.1.32 ст.1 та п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5 Закону України Про оподаткування прибутку підприємств . Визнав протиправними дії ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва які полягають у визначенні завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств за 2009 рік на суму 324227грн.

ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подали апеляційні скарги, в якій просять суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно приписів статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Враховуючи завдання адміністративного судочинства, яке, зокрема, полягає у поновленні судом порушених субєктивних прав юридичних осіб, адміністративний суд виходить з того, що він не уповноважений вирішувати питання про скасування акту перевірки субєкта владних повноважень, але при вирішення спору про оскарження дій субєкта владних повноважень він має право і повинен зясувати усі обставини по справі, зокрема, підстави та порядок проведення перевірки, дослідити вчинені відповідачем дії та їх відповідність закону, перевірити порядок прийняття акту перевірки і його відповідність вимогам закону з урахуванням суті викладених висновків тощо.

Згідно з частиною другою ст.19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В Акту перевірки зазначено про порушення позивачем пп.7.2.3 п.7.2 та пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону «Про податок на додану вартість»в результаті чого безпідставно до складу податкового кредиту квітня 2008 року позивачем віднесено суму ПДВ у розмірі 53790,48грн. за податковими накладними виписаними 27.10.06р., 14.08.06р. та 17.07.06р.

В судовому засіданні першої інстанції доведено, що позивач намагався отримати податкові накладні.

В судовому засіданні першої інстанції, представником позивача було надано копії супровідних листів від ТОВ «Полюс-Плюс»від 18.04.08р. №29-1, ТОВ Завод «Промстан»від 14.04.08р. №68, ТОВ «Торговий Дім «Екотрейд»від 29.02.08р. №45, з яких вбачається, що позивач самостійно звертався до своїх контрагентів з метою отримання не наданих своєчасно податкових накладних.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем податкові повідомлення-рішення прийняті відповідачем з порушенням вимог чинного законодавства, виходячи також з наступного.

Відповідно до положень п.1.7 ст.1 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначене згідно з цим Законом.

ОСОБА_5 обчислення, сплати податку на додану вартість, порядок формування податкового кредиту передбачено ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Підпунктом 7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата виникнення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків із використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду.

Згідно з п.п.7.2.6 п.п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Відповідно до п.6.2 Наказу Державної податкової адміністрації України від 30.05.97р. №165 «Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення»податкова накладна дає право покупцю, зареєстрованому як платник податку, на включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану вартість.

Оскільки заявлені податкові накладні не вносилися підприємством раніше до сум податкового кредиту, податковий орган безпідставно зменшив суми податкового кредиту в розмірі 53790,48грн.

Позивачем також надані до суду першої інстанції та долучені до матеріалів справи копії податкових накладних, щодо віднесення яких до складу податкового кредиту у 2008 році виник спір, платіжні доручення (до суду не надавалися, оскільки факт сплати позивачем вказаних сум відповідачем не заперечувався та встановлено актом перевірки) на перерахування коштів в оплату товарів, робіт, послуг, суми ПДВ, по яким включені до складу податкового кредиту у 2008 році, що підтверджують факти здійснення господарських операцій.

Як вбачається з наданих податкових накладних вони складені у відповідності до вимог підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону "Про податок на додану вартість" та наказу ДПА України Про затвердження форм податкової накладної та порядку їх заповнення від 30.05.97р. №165, будь-яких порушень порядку їх виписки та заповнення не встановлено, що також, не заперечувалось представником відповідача у судовому засіданні першої інстанції.

Відповідно до підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 та підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст.7 Закону „Про податок на додану вартість, податкова накладна є єдиною підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки цей документ підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем: чи то оплату покупцем товару чи отримання товару від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Зазначене підтверджується й приписами абз.3 п.п.7.2.3. п. 7.2. ст.7 Закону „Про податок на додану вартість, відповідно до якого визначено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом, а також приписами підпункту 7.2.6. пункту 7.2. статті 7 Закону „Про податок на додану вартість, відповідно до якого податкова накладна є підставою для нарахування податкового кредиту.

В свою чергу, Закон „Про податок на додану вартість містить норму, яка встановлює, що платник податків повинен забезпечувати ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних, яким і підтверджується отримання податкових накладних таким платником податків.

Так, приписами п.п.7.2.8. п.7.2. статті 7 Закону України „Про податок на додану вартість визначено, що платник податку веде реєстр отриманих та виданих податкових накладних у документальному або електронному вигляді за його вибором, у якому зазначаються порядковий номер податкової накладної, дата її виписки (отримання), загальна сума та сума нарахованого податку, а також реєстраційний номер платника податку продавця, який надав податкову накладну такому платнику податку. За наявності оригіналу податкової накладної не включення її до зазначеного реєстру не є підставою для відмови у зарахуванні суми податку, визначеної у такій податковій накладній, до складу податкового кредиту такого платника податку. Форма і порядок заповнення реєстрів отриманих та виданих податкових накладних встановлюються центральним податковим органом.

Тобто, зазначеною нормою Закону передбачено, що в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних відображується, зокрема, й дата отримання платником податків відповідної податкової накладної.

Посилання відповідачів на порушення позивачем п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону "Про податок на додану вартість" - відсутність звернення платника податку до податкового органу із заявою-скаргою на постачальника щодо відмови останнім в наданні податкової накладної, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до приписів п.п.7.2.6. п.7.2. ст.7 Закону Про податок на додану вартість, у разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Тобто, зазначеною нормою Закону визначено, що заяву зі скаргою на постачальника платник податку має право подати до органу державної податкової служби до податкової декларації з ПДВ виключно у разі відмови із боку постачальника надати податкову накладну на адресу контрагента, у якого виникає право на податковий кредит. Насамперед слід відзначити, що зазначеним пунктом Закону визначено право, а не обовязок платника податків подання такої заяви зі скаргою на постачальника. Крім того, можливість подання такої скарги визначено лише за умови відмови постачальника надати на адресу покупця податкову накладну. При цьому, відмова з боку постачальника товарів (робіт, послуг) у наданні покупцю оригіналу податкової накладної повинна бути конкретизована та визначена у певній формі (письмова відмова), оскільки Закон України "Про податок на додану вартість" не дозволяє органам державної податкової служби самовільно трактувати поняття відмови від надання податкової накладної та базувати власні висновки на припущеннях. Тобто, орган державної податкової служби не має передбачених законодавством повноважень застосовувати поняття відмова від надання постачальником податкової накладної без підтвердження належними доказами наявності факту такої відмови з боку постачальника товарів (робіт, послуг).

В судовому засіданні першої інстанції встановлено, що постачальники, які надали до позивача податкові накладні, не відмовлялися від надання податкових накладних на адресу позивача, не надавали накладні з порушенням порядку їх заповнення, що й підтверджується оригіналами отриманих позивачем податкових накладних та реєстром виданих та отриманих податкових накладних, в якому відображено факт отримання оригіналів податкових накладних, перелічених в додатку до акту перевірки, а тому підстав для звернення зі скаргами на своїх контрагентів у позивача не було.

До суд першої інстанції будь-яких доказів, що спростовують зазначені висновки, представниками відповідачів під час розгляду справи не надано.

Тобто, невиконання платником вказаної норми Закону не пов'язує з втратою таким платником в подальшому права на податковий кредит. Підпункт 7.2.6 п.7.2. ст.7 Закону не обмежує платника в праві на податковий кредит, а лише надає право на включення до податкової декларації сум податкового кредиту за умови наявності у платника товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарі (послуг).

Крім того, в листі ДПА України від 18.08.10р. №16847/7/16-1517-26 "Про податкові накладні, отримані у періодах, відмінних від періодів їх виписування" було зазначено, що податкові накладні, обґрунтовано отримані у періодах, наступних за періодами їх виписки, відображаються у розділі I реєстру отриманих та виданих податкових накладних за датою їх отримання. Податковий кредит, сформований на підставі таких податкових накладних, розшифровується у розділі II додатка 5 "Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів" до податкової декларації з податку на додану вартість із зазначенням періоду виписки податкових накладних і відповідно декларується у рядку 10.1 податкової декларації. Про зазначене повідомлялось також у листі ДПА України від 18.04.2008 р. N8109/7/16-1117.

При цьому, до уваги не приймається посилання відповідача, на те, що позивачем порушено п.п.7.5.1. п.7.5., п.п.7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки зазначені норми Закону, які, як вважає відповідач, порушив платник податків, не містять вказівок та обмежень по строках отримання податкової накладної, і не обмежують строк дії права платників податків на формування податкового кредиту.

Приймаючи податкові повідомлення-рішення від 09.07.10р. №1/2, від 17.09.10р. №1/3 про застосування штрафних санкцій в сумі 17600,00грн., відповідач помилково виходив із того, що позивачем порушено п.1.32 ст.1 та п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»(який діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Як зазначено в Акті перевірки позивачем незаконно протягом 2009 року віднесено до складу валових витрат витрати у сумі 262126 грн., які враховані при обчислені собівартості реалізованої готової продукції, але операції з продажу такої готової продукції не були направлені на отримання доходу, що призвело до отримання збитків по цим операціям, в результаті чого було порушено п.1.32 ст.1 та п.5.1 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств».

Крім того, в Акті перевірки зазначено про незаконне віднесення до складу валових витрат позивача витрати у сумі 42000грн., які були сплачені позивачем за надані транспортні послуги, які використані позивачем при перевезені готової продукції, яка була реалізована за цінами нижче собівартості, в результаті чого було порушено п.1.32 ст.1 та п.5.1 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств».

В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до п.5.1 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з п.п.5.2.1 п. 5.2 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»до складу валових витрат включаються суми будь - яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3. - 5.7 цієї статті.

Пункти 5.3 - 5.7 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»не передбачають обмежень щодо віднесення до валових витрат, витрат які враховані при обчислені собівартості реалізованої готової продукції, але операції з продажу такої готової продукції не були направлені на отримання доходу .

Водночас абзацом четвертим п.п.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»передбачено, що не належать до складу валових витрат будь - які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Всі витрати понесені позивачем підтверджено первинними документами (товарними накладними, податковими накладними, договорами), які були предметом дослідження відповідачем в ході проведення перевірки, про що зазначено в Акті перевірки.

Крім того, згідно з пунктом 1.32 ст.1 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств», господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи. Тобто зазначений Закон ставить обовязковою умовою визнання операції господарською, отримання доходу, що не є тотожнім з поняттям отримання прибутку.

Господарський кодекс України зазначає, що під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ч.1 ст.3 ГК України).

Загальними принципами господарювання в Україні є:

- забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання;

- свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом;

- обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави;

- заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини (ст.6 ГК України).

Тому, визнаючи безпідставним віднесення до складу валових витрат позивача протягом 2009 року витрат на виготовлення продукції (сандвіч-панелей), які в подальшому були реалізовані за цінами нижчими від собівартості, є фактичним втручанням посадових осіб відповідача 1 в господарську діяльність позивача та є порушенням норм Господарського кодексу України.

Визначення господарської операції міститься у ч.4 ст.1 Закону Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, де господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Згідно з ч.1 ст.9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи вищевикладені норми права свідчить про те, що термін господарська діяльність не включає такої обов'язкової ознаки, як одержання прибутку, оскільки неотримання прибутку від окремої господарської операції не може свідчити про відсутність у цієї операції ознак господарської діяльності, зокрема, діяльність позивача з придбання первинної сировини та виробництва з неї продукції при здійсненні окремих господарських операцій супроводжується лише витратами, крім того, за своїм змістом термін господарська діяльність значно ширше господарської операції, оскільки передбачає сукупність здійснюваних платником податку господарських операцій, і у відповідності до Закону Про оподаткування прибутку підприємств оподаткуванню підлягають не господарські операції, а господарська діяльність за звітний податковий період.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про ціни та ціноутворення»в народному господарстві застосовуються вільні ціни і тарифи, державні фіксовані та регульовані ціни і тарифи.

Вільні ціни і тарифи встановлюються на всі види продукції товарів і послуг, за винятком тих, по яких здійснюється державне регулювання цін і тарифів.

Згідно п.п.1.20.1 п.1.20 ст.1 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Згідно підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну.

При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації), збутом неліквідних або низько ліквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки, наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Пунктом 4.1 ст. 4 цього Закону встановлено, що валовий дохід - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно з приписами Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №87 від 31.03.99 року, прибуток - це сума, на яку доходи перевищують пов'язані з ними витрати. Таким чином, продаж товарів навіть за ціною нижчою собівартості є господарською діяльністю в розумінні Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»та діяльністю, направленою на отримання доходу.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, з посиланням на судову практику (довідка ВАС України від 15.04.10р. «Довідка про результати вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами окремих норм Закону України «Про податок на додану вартість»), що у випадках визначення правомірності здійснення збиткової господарської операції слід оцінювати, чи обумовлені збиткові операції розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).

Водночас вчинення збиткових операцій за відсутності розумних економічних мотивів, зокрема: здійснення операцій, не характерних для регулярної господарської діяльності платника податків; систематична участь у таких операціях суб'єктів, які не звітують про податкові зобов'язання і не сплачують податки до бюджету; обізнаність посадових осіб платника податку про недобросовісний характер діяльності контрагентів такого платника податку; нетипові для звичайної господарської діяльності схеми розрахунків, які можуть сприяти ненадходженню сум податку на додану вартість до державного бюджету; явна невідповідність цін на товари чи послуги звичайному рівню за умови обізнаності платника податків із ринковою кон'юнктурою; придбання товарів у посередників на менш вигідних умовах за наявності прямих ділових зв'язків із виробниками та інші подібні обставини можуть свідчити про навмисний характер збиткових операцій з метою заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Недосягнення мети як то отримання прибутку не може вважатися порушенням вимог чинного законодавства за умови економічної доцільності.

Позивачем в ході судового розгляду першої інстанції справи було доведено економічну обґрунтованість та доцільність здійснення операцій з реалізації продукції (сендвіч-панелей) за ціною нижче собівартості.

Так, представником позивача було пояснено, що відповідно до облікової політики, прийнятої позивачем, обліковою одиницею матеріальних запасів (п.14.5 Наказу №1 від 02.01.09р. «Про організацію бухгалтерського обліку та облікової політики підприємства на 2009р.) прийнято найменування запасів (альтернативний варіант однорідна група), тобто вся сталь фарбована і нефарбована оприбутковується як рулон оцинкований, оцінка вибуття

запасів здійснюється методом середньозваженої собівартості. Беручи до уваги обидві ці обставини і враховуючи той факт, що ціни на фарбований метал вищі, ніж на нефарбований в середньому на 2000 - 2500грн. за 1тонну, то вироби з нефарбованого металу автоматично стають нерентабельними. Підприємство реалізує продукцію як у вигляді сандвіч-панелів, так і у вигляді окремих її частин, зокрема йдеться про листи гладкі, причиною перевищення собівартості по відношенню до вартості реалізації, є те, що нематеріальні витрати розподіляються прямопропорційно кількості реалізованої продукції, тобто, якщо кількість сандвіч-панелів і листка гладкого однакове, то і розмір нематеріальних витрат буде однаковим, але вартість реалізації цих видів продукції відрізняється в п'ять разів.

Складування готової продукції передбачає в обов'язковому порядку наявність складського приміщення у відповідності до ДЕСТУ та технічних умов, якого на підприємстві до теперішнього часу немає, тобто потрібні додаткові витрати для його будівництва не є фактором для зменшення собівартості продукції що виготовляється.

Крім того, слід зазначити, що калькуляція собівартості продукції що виробляється складається з постійної та змінної частин. Постійна частина включає в себе витрати повязанні з утриманням та обслуговуванням основних фондів підприємства, сплатою орендних платежів, виплатою заробітної плати адміністративному та виробничому персоналу. При цьому зазначені витрати не залежать від кількості продукції що виготовляється та реалізується, вони є постійними.

В ході судового розгляду першої інстанції справи Відповідачі не спростували надані позивачем пояснення щодо економічної обґрунтованості та доцільності здійснення операцій з реалізації сандвіч-панелей за ціною нижче собівартості.

Крім того, в Акті перевірки зазначено про порушення позивачем пп.5.2.1 п.5.2 та абз.4 пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств»в результаті чого безпідставно до складу валових витрат ІУ кварталу 2009 року віднесено витрати на загальну суму 20101грн., які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. При цьому, в Акті перевірки не зазначаються, про які саме витрати йдеться, а саме, не зазначено кому та за якими контрактами (рахунками) було сплачено зазначені суми, за які товари (послуги), що є порушенням п.1.7 ОСОБА_5 оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом ДПА України від 10.08.05р. №327, зареєстрованого в Мінюсті України 25.08.05р. за №925/11205, згідно з яким факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства викладаються в акті невиїзної документальної, виїзної планової чи позапланової перевірок чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Тому висновки щодо порушення позивачем п.1.32 ст.1 та п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, абз.4 пп.5.3.9 п.5.3, п.5.9 ст.5 Закону Про оподаткування прибутку підприємств є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що є необґрунтованими, а відтак неправомірними дії відповідача в частині визначення завищення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток підприємств за 2009 рік на суму 324227,00грн. виходячи із наступного.

Сума завищення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток підприємств за 2009 рік 324227,00грн. складається із:

262126,00грн. суми віднесені позивачем до складу валових витрат по операціях повязаних з реалізацією сандвіч панелей за ціною нижчою собівартості;

42000,00грн. суми віднесені до складу валових витрат позивача, які були сплачені останнім за надані транспортні послуги, які використані при перевезені готової продукції, яка була реалізована за цінами нижче собівартості;

20101,00грн. - суми віднесені позивачем до складу валових витрат, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

В той же час, як вже було зазначено, відповідачем не доведено суду наявність фактів завищення позивачем відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток.

Крім того, чинне законодавство не передбачає право відповідача визнавати данні, які відображаються субєктами господарювання у податкових деклараціях (з податку на прибуток, з податку на додану вартість) за перевіряємий період недійсними.

Згідно підпункту 2.2.1 п.2.2 ст.2 Закону "Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21.12.00р. №2181-III до компетенції контролюючих органів віднесено право здійснювати перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів (обовязкових платежів). Відповідно частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З наведеного вбачається, що відповідач діяв поза межами наданих йому повноважень.

Вказані дії свідчать про порушення відповідачем ОСОБА_5 оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПА України від 10.08.05р. №327, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 25.08.05р. за №925/11205, а саме підпунктів 2.4.1, 2.4.2 п.2.4 згідно з якими висновок акту виїзної планової перевірки повинен відображати узагальнений опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства з посиланням на підпункти, пункти, статті нормативно-правових актів, а виявлені порушення податкового та іншого законодавства відображаються у гривнях у розрізі податків, зборів та інших обовязкових платежів з розбивкою за роками та податковими періодами, у межах періоду, що перевіряється.

При розгляді справи, судом першої інстанції встановлено, що висновки Акту перевірки не відповідають вимогам чинного законодавства у зв'язку з відсутністю системного викладення порушень вимог чинного податкового законодавства з боку позивача.

Так, зокрема, відповідно із пунктами 1.3, 1.5, 1.6 ОСОБА_5 - результати перевірки оформлюється складанням відповідного акту. Акт, це службовий документ, який не тільки підтверджує проведення виїзної планової перевірки фінансово-господарської діяльності субєкта господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєктами господарювання, але він є єдиним передбаченим законом документом, який повинен містити систематизований виклад виявлених у ході перевірки фактів порушення норм податкового, валютного та іншого законодавства. За результатами виїзної планової перевірки в акті викладаються усі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності субєкта господарювання, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства.

Відповідно до підпунктів 2.3.1, 2.3.2 пункту 2.3 статті 2 ОСОБА_5 результати виїзної планової перевірки групуються за окремими видами податків і зборів (обовязкових платежів) та у розрізі податкових періодів. За кожним відображеним в акті фактом порушення податкового законодавства необхідно:

- висвітлити показники, які відображаються субєктом господарювання у податковій та іншій звітності, та фактичні показники, виявлені у ході перевірки на підставі первинних документів податкового та бухгалтерського обліку субєкта господарювання у розрізі періодів у грошових одиницях, передбачених звітністю;

- у разі виявлення розбіжностей чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті нормативно-правових актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків, в якому дане порушення здійснено, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб субєкта господарювання щодо встановлених порушень;

- зазначити первинний документ, на підставі якого вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку (навести кореспонденцію рахунків операцій), та інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення;

- у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів. При цьому до акта перевірки додаються пояснення посадових осіб або інших працівників субєкта господарювання (у межах їх компетенції), що перевіряється, щодо відсутності первинних та інших документів;

Відповідно до підпункту 2.3.4 пункту 2.3 статті 2 ОСОБА_5 не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних.

Враховуючи вищевикладене, колегія судді вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача при проведенні перевірки та складанні Акту перевірки не в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області, - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 січня 2011 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металбуд" до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, ДПА у Миколаївський області про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень від 31.03.10р. №/0, від 27.04.10р. №/1, від 09.07.10р. №/2, від 17.09.10р. №/3, від 09.07.10р. №1/2 та від 17.09.10р. №1/3, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3