Справа № 807/387/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 р. Справа № 876/5905/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2015 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про визнання протиправною бездіяльності управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області щодо розгляду запиту на інформацію позивача, зареєстрованого 16 лютого 2015 року № 14зі; зобовязання управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області розглянути у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації запит на інформацію позивача, який зареєстрований 16 лютого 2015 року за № 14зі.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області з формальних підстав не було надано відповіді на запит про надання інформації позивача, чим порушено законодавство у сфері доступу до публічної інформації.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Зазначену постанову мотивовано тим, що відповідачем доведено відсутність бездіяльності щодо надання відповіді на запит, як і доведено відсутність порушення щодо строку надання відповіді, в зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, позивачем ОСОБА_1, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 10 лютого 2015 року на електронну адресу управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області ОСОБА_1 було надіслано запит, зокрема позивач просив надати відповідь на наступні питання: 1) чи можуть працівники міліції затримувати осіб без складання протоколу про адміністративне затримання? За яких обставин таке затримання можливе? 2) чи є адміністративним правопорушенням ненадання працівнику міліції документів, що посвідчують особу, без попередньо вчиненого адміністративного правопорушення, або відсутності підозри у працівника міліції про вчинення такого? 3) чи є адміністративним правопорушенням відео фіксація діяльності працівників ДАІ під час несення ними служби на стаціонарному посту ДАІ? Санкцією якої статті КУпАП передбачено покарання за вчинення такого правопорушення?

20 лютого 2015 року управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області позивачу направлено лист за № 18/3зі, у якому зазначено, що позивач звернувся із запитом про надання роз'яснення певних норм Закону України «Про міліцію» та КУпАП, однак, помилково називає це звернення інформаційним запитом з вимогою надання інформації.

Також позивачу надано роз'яснення, що згідно п. 2 ст. 150 Конституції України та п. 4 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України» офіційне тлумачення Конституції та законів України є одним із повноважень Конституційного суду України.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації визначені в ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію. Розпорядники інформації зобов'язані надавати достовірну, точну і повну інформацію (п. 6 ч.1 ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 19 вказаного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться в його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії запиту, що направлений позивачем відповідачеві, вбачається, що запитувана позивачем інформація не є інформацією, що була отримана або створена УМВС України в Закарпатській області у процесі виконання ним своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, та вказана інформація не знаходиться в його володінні у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно змісту запиту від 10 лютого 2015 року запитувана позивачем інформація є правовою інформацією, адже позивач просить управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області роз'яснити окремі норми Кодексу України про адміністративні правопорушення та Закону України «Про міліцію», відтак, позивач в своїх запитах фактично просив надати роз'яснення та консультації з правових питань, що підпадає під дію Закону України «Про безоплатну правову допомогу».

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз'яснень правових питань; 3) складання заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов'язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи позивача стосовно бездіяльності відповідача щодо нерозгляду запиту є безпідставними, оскільки підтверджується матеріалами справи, що запит ОСОБА_1 від 10 лютого 2015 року розглянуто управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Закарпатській області та надано відповідь заявнику 20 лютого 2015 року, при цьому відсутні підстави для розгляду інформаційного запиту позивача у порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», в зв'язку з чим відповідь надана у строки, визначені Законом України «Про звернення громадян».

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2015 року в справі № 807/387/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

ОСОБА_2

Ухвалу складено в повному обсязі 09 лютого 2016 року.