Справа № 808/1195/14
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2016 року м. Київ К/800/57355/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуБердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області
на постанову та ухвалуЗапорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014 Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014
у справі № 808/1195/14
за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_4
доБердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги, рішення про застосування штрафних санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулась до суду з адміністративним позовом до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.02.2014; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03.02.2014; визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 03.02.2014; визнати протиправним та скасувати рішення № від 03.02.2014; визнати протиправним та скасувати рішення № від 03.02.2014.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014, позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, наступне:

- відповідачем проведено планову документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2012 та додержання вимог Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за період з 01.01.2011 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт №6/1710/ від 21.01.2014;

- названим актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог: п.1 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», в результаті перевищення в 2010 році граничного обсягу виручки 500 000 грн.; ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», в результаті не надання декларації про доходи за 2010 рік.; п.44.3 ст.44 Податкового кодексу України, в результаті не забезпечення зберігання документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи; ст.13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13-92, в результаті чого позивачу донараховано податок з доходів фізичних осіб за 2010 рік на суму 8 910,84 грн.; п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачу донараховано податок з доходів фізичних осіб за 2011 рік на суму 9 395,24 грн.; п.1 ч.2 ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого позивачем занижено єдиний внесок за 2011 рік на суму 13 463,09 грн.; п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачу донараховано ПДВ на суму 100 040,18 грн.;

- на підставі названого акту перевірки відповідачем прийнято:

1) податкове повідомлення-рішення № від 03.02.2014, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються за результатами річного декларування, на суму 20 654,89 грн. (з яких: 18 306,08 грн. - основний платіж та 2 348,81 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

2) податкове повідомлення-рішення № від 03.02.2014, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 103 120,03 грн. (з яких: 100 040,18 грн. - основний платіж та 3 079,85 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

3) рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 03.02.2014, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 1 346,30 грн.;

4) рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, № від 03.02.2014, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 136 грн.;

5) вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф від 03.02.2014, якою запропоновано позивачу сплатити суму недоїмки з єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на суму 13 463,09 грн.

Збільшення позивачу грошових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість відповідач обґрунтовує висновком щодо перевищення позивачем граничного обсягу виручки, встановленого Указом Президента України №727/98 від 03.07.1998, за 2010 рік, а застосування до позивача штрафних санкцій за ненарахування єдиного внеску відповідач обґрунтовує висновком щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, за встановлених обставин справи щодо відсутності перевищення позивачем за 2010 рік граничного обсягу виручки, встановленого Указом Президента України №727/98 від 03.07.1998, дійшли висновку про відсутність порушень позивачем вимог податкового законодавства, встановлених актом перевірки.

Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000 грн.

Згідно ст.6 названого Указу Президента України суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником, зокрема, податку на додану вартість (крім випадку, коли юридична особа обрала спосіб оподаткування доходів за єдиним податком за ставкою 6 відсотків) та податку на доходи фізичних осіб (для фізичних осіб - суб'єктів малого підприємництва).

За змістом ст.5 названого Указу Президента України у разі порушення вимог, установлених статтею 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

Відповідно до ст.1 названого Указу Президента України виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження дотримання останнім розміру граничного обсягу виручки, встановленого статтею 1 названого Указу Президента України, зокрема, виписки по розрахунковому рахунку № в ЦБВ АТ «Райфайзен банк аваль» за період з 01.01.2010 по 31.12.2010, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач отримав у 2010 році кошти на суму 494 122,5 грн. (у 3 кварталі 2010 року - 126 252 грн., у 4 кварталі 2010 року - 367 869,6 грн.).

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач пояснив наявність різниці між вказаною сумою грошових коштів, отриманою за 3 квартал 2010 року, у виписці банку по вказаному розрахунковому рахунку та у звіті позивач за 3 квартали 2010 року тим, що до вказаного звіту (який подано відповідачу 05.10.2010) включено наступні суми оплати: 10 000 грн. від 01.10.2010; 7 778,4 грн. від 04.10.2010; 18 354,2 грн. від 04.10.2010, 20 000 грн. від 05.10.2010 (загальна сума 56 132,6 грн.), згідно рахунків на оплату, які виписані у вересні 2010 року, при цьому, вказану суму коштів в розмірі 56 132,6 грн. позивач не відобразив у звіті за 4 квартал 2010 року.

Також, судами встановлено, що за висновками акта перевірки відповідач врахував вказані суми оплати в розмірі 56 132,6 грн. у 4 кварталі 2010 року, тобто, відповідачем двічі враховано вказані суми при визначені обсягу виручки, отриманого позивачем у 2010 році.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи, колегія суддів касаційної інстанції вважає вірним висновки судів попередніх інстанцій про те, що, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, позивач у 2010 році не здійснив перевищення граничного обсягу виручки, встановленого п.1 Указу Президента України №727/98 від 03.07.1998.

Враховуючи, що підставою для визначення позивачу спірних сум грошових зобов'язань з податку на доході фізичних осіб та податку на додану вартість слугував вищенаведений висновок відповідача щодо перевищення позивачем граничного обсягу виручки за 2010 рік, який не підтверджено в ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо безпідставності висновків відповідача щодо порушення позивачем вимог ст.13, ст.14 Декрету Кабінету Міністрів України №13-92 від 26.12.1992 «Про прибутковий податок з громадян», п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України та щодо необхідності реєстрації позивачем платником ПДВ, декларування податкових зобов'язань з ПДВ за період з 29.12.2010 по 31.12.2012 та, як наслідок, наявності підстав для скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 03.02.2014.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф від 03.02.2014, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 03.02.2014, рішення про застосування штрафних санкцій за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, № від 03.02.2014, оскільки відповідачем не доведено факт заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2011 рік та, як наслідок, заниження єдиного внеску за 2011 рік на суму 13 463,09 грн.

Таким чином, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, на які посилається відповідач у касаційній скарзі, та вважає, що суди попередніх інстанцій повно встановили обставини у справі та надали їм належну правову оцінку на підставі законодавства, що підлягало застосуванню до спірних відносин.

Відповідно до ст.224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2014 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко

Судді В.В. Кошіль

О.А. Моторний