Справа № 819/53/16
Суддя: Чепенюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/53/16

08 лютого 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Чепенюк О.В.,

при секретарі судового засідання Порплиці Т.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (далі УМВС України в Тернопільській області, відповідач), у якому просить стягнути з відповідача 4870,39 грн. вихідної допомоги та 6377,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами.

Наказом УМВС України в Тернопільській області від 06 листопада 2015 року № 323 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом «г» статті 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29 липня 1991 року (далі Положення № 114, через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі. На думку позивача, вказане формулювання підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 відповідає пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) скорочення чисельності або штату працівників, а тому останній вважає, що йому належить до виплати вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку, передбачена статтею 44 КЗпП України при звільненні з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Крім того, в день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за жовтень та частину листопада 2015 року. Така виплата проведена з затримкою та надійшла на зарплатну картку позивача лише 16 грудня 2015 року.

ОСОБА_1 вважає неправомірними дії відповідача щодо невиплати йому вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України, а також щодо непроведення в день звільнення усіх належних йому виплат, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому звернувся з адміністративним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в адміністративному позові, та просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнала з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову від 21 січня 2016 року (а. с. 23-25), та пояснила наступне.

ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді помічника командира батальйону з матеріального забезпечення батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Тернопіль» УМВС, з 06 листопада 2015 року звільнений з органів внутрішніх справ відповідно до наказу УМВС України в Тернопільській області від 06 листопада 2015 року № 323 о/с на підставі підпункту «г» пункту 64 (через скорочення штатів) Положення № 114 з вислугою 07 років 06 місяців 08 днів.

Спірні правовідносини між позивачем та відповідачем не є трудовим відносинами та не регулюються КЗпП України. Такі правовідносини врегульовані спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ, Інструкцією про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 499 від 31 липня 2007 року.

Положення статті 44 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини по проходженню служби в органах внутрішніх справ, а тому позивач не має права на отримання вихідної допомоги в порядку статті 44 КЗпП України. Також наведені правові акти не передбачають стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який проведено у строки, передбачені пунктом 1.15 Інструкції про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, відтак, такі вимоги є безпідставними.

Грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2015 року в розмірі 2809,93 грн. було зараховано на картковий рахунок 25 листопада 2015 року, а 16 грудня 2015 року позивачу було зараховано винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичної операції».

Представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що 05 травня 2014 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України відповідно до наказу УМВС України в Тернопільській області від 05 травня 2014 року № 101 о/с, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача (а. с. 7). В подальшому наказом УМВС України в Тернопільській області від 06 листопада 2015 року № 323 о/с молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, помічника командира батальйону з матеріального забезпечення батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Тернопіль» УМВС, звільнено з органів внутрішніх справ згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів). Вислуга років на день звільнення в календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні складала 07 років 06 місяців 08 днів (а. с. 7, 8).

Відповідно до довідки УМВС України в Тернопільській області від 01 лютого 2016 року № 3/50 грошове забезпечення ОСОБА_1 за листопад 2015 року (тобто при звільненні позивача зі служби) становило 2809,93 грн., у тому числі грошове забезпечення з 01 по 06 листопада 2015 року 872,20 грн., компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік в кількості 25 діб 3634,16 грн., за мінусом утримання грошового забезпечення за жовтень 2015 року 1571,07 грн., яке виплачене за період, коли позивач перебував у неоплачуваній відпустці, та утримання належних до сплати сум податків і зборів (а. с. 26).

Грошове забезпечення в розмірі 2809,93 грн. зараховано на картковий рахунок ОСОБА_1 25 листопада 2015 року, що підтверджується довідкою УМВС України в Тернопільській області від 01 лютого 2016 року № 3/50, копією платіжного доручення №2890 від 24 листопада 2015 року про перерахування грошового утримання військовослужбовців за листопад 2015 року, проведеного банком 25 листопада 2015 року, довідкою по картці/рахунку ОСОБА_4, відкритому в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», від 04 лютого 2016 року (а. с. 26, 32, 37).

Крім того, в грудні 2015 року позивачу нараховану винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2015 року № 24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичної операції» за період перебування в зоні проведення антитерористичної операції з 20 жовтня 2015 року по 04 листопада 2015 року, яка зарахована на картковий рахунок ОСОБА_1 16 грудня 2015 року (а. с. 16, 36).

До спірних правовідносин суд застосовує наступні правові норми.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, позивач проходив службу у міліції, порядок, умови проходження та звільнення з якої, у тому числі, і у частині оплати праці, врегульовані законодавством України, зокрема, але не виключно: Законом України від 20 грудня 1992 року № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII) (чинного на момент виникнення спірних правовідносин); Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII); Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114; Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Так, частиною першою статті 19 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

У відповідності до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно статті 18 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Відповідно до пунктів 12, 13 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством. Особи рядового і начальницького складу та члени їх сімей користуються відповідно до законодавства правами і пільгами при переїзді залізничним, водним, автомобільним транспортом, медичному обслуговуванні, державному страхуванні, оплаті житлового приміщення, а також мають інші гарантії.

Такі гарантії особам рядового та офіцерського складу, зокрема, при звільненні зі служби визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ.

Так, стаття 9 даного Закону передбачає, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

ОСОБА_1 не підпадає під категорію осіб, яким виплачується така одноразова грошова допомога зв'язку із скороченням штатів, оскільки не має достатньої вислуги років.

Статтею 9-1 наведеного вище даного Закону передбачено, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 має право на отримання щомісячної грошової допомоги в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Разом з тим, жоден з наведених вище нормативно-правових актів не містить норм, які вказували б на застосування до осіб, які проходили державну службу в підрозділах міліції, при їх звільненні з органів внутрішніх справ у звязку з скороченням штатів, положень статті 44 КЗпП України, яка передбачає виплату працівникові у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Позивач вважає, що звільнення відбулося з аналогічної підстави, що передбачає пункт 1 статті 40 КЗпП України, а тому він має право на отримання вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України. Такі висновки є безпідставними, оскільки норми КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються, такі правовідносини регулюються спеціальними нормативними актами і положеннями, які й були застосовані відповідачем при проведенні розрахунку при звільненні ОСОБА_4

Така позиція суду відповідає правовому висновку, викладеному у пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, де зазначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Отже, позивач не має права на отримання вихідної допомоги, передбаченої статтею 44 КЗпП України.

Інша позовна вимоги ОСОБА_1, яка стосується стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, КЗпП України регулює трудові відносини працівників, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, а позивач проходив державну службу в міліції, порядок та умови проходження якої, розміри і порядок виплати грошового забезпечення регулюються спеціальним законодавством, про що зазначено вище.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Пунктами 1.12, 1.15, 1.16 Інструкції визначено, що грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право. Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць. Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу підрозділів Державної служби охорони здійснюється щомісяця до 5 числа за минулий місяць. У разі коли день виплати грошового забезпечення збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, грошове забезпечення виплачується напередодні.

Спеціальним законодавством спірні правовідносини врегульовані таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

У даному випадку пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Крім того, суд зазначає, що питання застосування норм КЗпП України та можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України при звільнені з органів внутрішніх справ було предметом неодноразового судового розгляду Вищим адміністративним судом України, який висловив аналогічну позицію у рішеннях від 19 листопада 2015 № К/9991/18577/12, від 15 вересня 2015 № К/9991/20127/11, від 15 жовтня 2015 № К/800/16876/15, від 24 квітня 2014 року у справі № 2а-1970/877/12 (К/800/61076/13).

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач довів правомірність дій та відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 КЗпП України, а тому з наведених вище підстав позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 2, 11, 86, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України (оголошення вступної та резолютивної частини постанови), а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 11 лютого 2016 року.

Головуючий суддя Чепенюк О.В.

копія вірна

Суддя Чепенюк О.В.