Справа № 2-а-1277/09/1516
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2010 р.Справа № 2-а-1277/09/1516

Категорія:2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Нікітішин В.П.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі: головуючого Запорожана Д.В., суддів Яковлева Ю.В, ОСОБА_1 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління пенсійного фонду України в м. Котовськ Одеської області на постанову Котовського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в м. Котовськ Одеської області, про зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії, як Дитині війни,

ВСТАНОВИЛА:

15.04.2009р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до УПФ України в м. Котовськ Одеської області, про зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії Дітям війниза 2006-2008 роки.

Постановою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2009р. позов задоволено частково.

Зобовязано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму визначеного законодавством для осіб, які втратили працездатність, за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р. та з 22.05.2008р. по 31 грудня 2008р.

В іншій частині позову відмовлено.

УПФ України в м. Іллічівську Одеської області просить скасувати зазначену постанову як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка відноситься до категорії діти війни, взята на облік відповідачем /а.с. 5/; підвищення до пенсії протягом спірного періоду, як дитина війни, отримувала не в повному обсязі, передбаченому ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни в редакції закону, який діяв до 01.01.2006 р. /а.с 6/.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війнивiд 18.11.2004 № 2195-IV (далі Закон № 2195-IV) в редакції, який діяв до 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 ст. 77 Закону України Про Державний бюджет України на 2006 рікзупинено на 2006 рік дію ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV було внесені такі зміни до Закону України Про Державний бюджет України на 2006 рік: виключено пункт 17 ст. 77; стаття 110 викладена в такій редакції: установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету".

Вказані положення Закону України Про Державний бюджет України на 2006 рікне були визнані неконституційними.

Порядок запровадження у 2006 році пільг, передбачених ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, Кабінетом Міністрів України визначений не був.

Таким чином у 2006 році відповідач не мав підстав проводити виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 71 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 ріквiд 19.12.2006 № 489-V (далі Закон № 489-V) дію ст. 6 Закону № 2195-IV з урахуванням ст. 111 Закону № 489-V призупинено на 2007 рік.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону № 489-V.

Відповідно до п. 41 розділу ІІ Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів Українивiд 28.12.2007 № 107-VI (далі Закон № 107-VI) внесено зміни до ст. 6 Закону № 2195-IV дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни - 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Положення п. 41 розділу ІІ Закону № 107-VI були визнані такими, що не відповідають Конституції України, згідно з рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах

повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже в період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року відповідач був зобов'язаний нараховувати та сплачувати підвищення до пенсії в розмірі, встановленому ст. 6 Закону № 2195-IV, в редакції закону, яка діяла до 01.01.2006 року.

Щодо доводів апелянта про те, що поняття мінімальна пенсія за віком, про яке йдеться в ст. 28 Закону України вiд 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування(далі Закон № 1058-IV), застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом і не стосується дітей війнивідповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV, то вони є безпідставними.

Положення ст. 28 Закону № 1058-IV не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів не враховує посилання апелянта на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону № 2195-IV.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів Пенсійного фонду України, оскільки суд не приймав рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Крім того, Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення Про Пенсійний фонд Україниі здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону № 1058-IV рішення щодо призначення, донарахування перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону № 2195-IV покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, судом першої інстанції правомірно покладено обовязок на відповідача зробити перерахунок та виплату підвищення до пенсії, правильно визначено початкові та кінцеві дати здійснення такого перерахунку та розмежовано періоди стягнення.

Однак, з урахуванням того, що позивач отримував підвищення до пенсії не в повному обсязі передбаченому ст. 6 Закону № 2195-IV в редакції закону, який діяв до 01.01.2006 року, та з метою запобігання виникненню неясності при виконанні постанови, колегія суддів вважає за необхідне уточнити резолютивну частину постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України - підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 201, 205, 207 КАС України, суд

Постановила:

Апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м. Котовськ Одеської області задовольнити частково.

Постанову Котовського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2009 року змінити, виклавши абзац другий її резолютивної частини в наступній редакції: Зобовязати Управління пенсійного фонду України в м. Котовськ Одеської області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму визначеного законодавством для осіб, які втратили працездатність, та провести відповідні виплати за періоди з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року з урахуванням сум, виплачених за ці періоди.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий /ОСОБА_3/

Судді /ОСОБА_4/

/ОСОБА_1/