Справа № 349/672/15-а 2-а/349/38/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 р. Справа № 876/7778/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Бадівської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року у справі за її позовом до Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Рогатинському районі Івано-Франківської області (далі - УПФ) в якому просила визнати дії відповідача при прийнятті рішення щодо щомісячного, починаючи з січня 2014 року, відрахування з неї частини належної їй до виплати пенсії протиправними та зобов'язати УПФ повернути їй незаконно утриману суму її пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що пенсійні виплати отримані нею добросовісно, а відповідач не виконав покладених на нього обов'язків щодо перевірки належним чином документів та відомостей, які нею подавались при призначенні пенсії, відтак отримані нею кошти в сумі 19061,75грн поверненню не підлягають, а рішення УПФ від 18.12.2013 №1 про повернення суми переплати пенсії (далі - Рішення) підлягає скасуванню, як протиправне.

Постановою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року у справі №349/672/15-а у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила ОСОБА_1, яка покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю. У поданій апеляційній скарзі вказує на обставини викладені в позовній заяві та зазначає, що відповідачем не повідомлялось її про неможливість суміщення отримання пенсії та роботи.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не повідомлялось у встановленому порядку відповідача про своє працевлаштування медичною сестрою, що стало причиною безпідставної виплати їй пенсії за вислугу років, а відтак Рішення УПФ є правомірним.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та є вірними з таких міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 23.09.2011 ОСОБА_1 після звільнення з посади медичної сестри на підставі її заяви призначено пенсію за вислугу років, як працівнику закладів охорони здоров'я.

Після виходу на пенсію позивач з 01.10.2011 по 21.01.2012 працювала на посаді спеціаліста медичного обладнання Державного підприємства «Санаторій «Черче» та з 01.08.2012 переведена на посаду медичної сестри, одночасно отримуючи пенсію за вислугу років.

Вказане ОСОБА_1 не заперечується.

18.12.2013 УПФ прийнято Рішення про утримання із пенсії ОСОБА_1 в розмірі 20% призначеної пенсії щомісячно до повного погашення, починаючи з січня 2014 року на загальну суму 19061,75грн (а.с.7-8).

Не погодившись із таким Рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулася до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до абз.1 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 51 Закону №1788-XII визначено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до п.«е» ст.55 Закону №1788-XII право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ), незалежно від віку.

Постановою КМУ від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» встановлено, що до переліку закладів охорони здоров'я робота на яких дає право на пенсію за вислугу років відносяться лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), діагностичні центри.

До переліку посад згідно із цією постановою КМУ, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, належать лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), зокрема і медичні сестри.

Частиною 2 ст.7 Закону №1788-XII установлено, що пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Крім того, згідно з п.11 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок), пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

Системний аналіз викладених норм дає підстави для висновку про те, що виплата пенсії за вислугу років безпосередньо пов'язана з важким та шкідливим характером роботи, виконання якої може спричинити втрату професійної працездатності до досягнення загального пенсійного віку. Тому, законодавець надав можливість окремим категоріям спеціалістів за своїм бажанням припинити таку роботу за наявності достатнього спеціального стажу та отримувати пенсію за вислугу років. У випадку, коли спеціаліст вважає себе придатним продовжувати виконувати таку роботу - пенсія не виплачується. При цьому, влаштування після призначення пенсії за вислугу років на іншу (не шкідливу) роботу не є перешкодою для її виплати.

Таким чином, пенсія за вислугу років є соціальною гарантією, яка надається державою окремим спеціалістам, і полягає у матеріальній компенсації, пов'язаній із залишенням роботи, яка призводить до втрати професійної працездатності або придатності, та можливістю влаштуватись на іншу (більш безпечну) роботу або залишатись непрацюючим.

Із змісту ст.7 Закону №1788-XII та п.11 Порядку вбачається, що умовою призначення пенсії за вислугу років є залишення роботи, яка дає право на цю пенсію, але виплата пенсії за вислугу років припиняється у випадку працевлаштування лише на ту роботу (посаду), яка дає право на цей вид пенсії. При цьому законодавець не розділяє форму такого працевлаштування (на основне місце роботи чи за сумісництвом).

В силу ст.102 Закону №1788-XII, пенсіонери зобов'язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати.

У разі невиконання цього обов'язку і одержання у зв'язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ст.103 Закону №1788-XII, суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії.

Відрахування на підставі рішень органу, що призначає пенсії, провадяться в розмірі не більше 20 процентів пенсії понад відрахування з інших підстав.

В усіх випадках звернення стягнень на пенсію за пенсіонером зберігається не менш як 50 процентів належної пенсії.

Вищенаведеним нормам Закону №1788-XII кореспондує ст.50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), відповідно до якої, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку Цією ж нормою встановлюється порядок та розміри зазначених стягнень.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.16 Закону №1058-IV застрахована особа зобов'язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.

Згідно ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Крім того, Порядок містить додаток №6 «Пам'ятка пенсіонера», з яким позивач була у ознайомлена, про здійснила розписку. Більше того, даний Порядок є загальнодоступним для ознайомлення.

З огляду на положення статей 69, 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), судом першої інстанції обґрунтовано не бере до уваги покликання апелянта на те, що вона в усній формі повідомляла працівника Пенсійного фонду про своє працевлаштування, оскільки як з матеріалів справи, так і з наданих сторонами у справі пояснень, такі твердження не знаходять свого підтвердження.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач своєчасно не повідомила УПФ про своє працевлаштування на посаду, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років. При цьому ОСОБА_1 не виконувала свій обов'язок визначений статтями 102, 103 Закону №1788-XII та статтями 16, 50 Закону №1058-IV протягом тривалого часу, починаючи з жовтня 2011 року (на посаду медичної сестри з серпня 2012 року) по день подання заяви про перехід на інший вид пенсії - 30.11.2013.

Доказів, які б спростували зазначений факт позивачем суду першої та апеляційної інстанцій не надано.

Тому, враховуючи те, що ОСОБА_1 була працевлаштована на посаду, робота на якій дає право на пенсію за вислугу років, апеляційний суд приходить до висновку про неправомірність отримання нею пенсії, у зв'язку із чим, виникла переплата такої за період з 01.08.2012 по 30.11.2013 у розмірі 19061,75грн, та стало правовою підставою для прийняття УПФ оскаржуваного Рішення, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 08 лютого 2016 року.