Справа № 815/6770/15
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2016-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6770/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Андрухіва В.В.

при секретарі Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області про визнання дій та бездіяльності протиправною, скасування вимоги та рішення, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2015 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, в якому позивач просить, з урахуванням уточнень від 07.12.2015 року: визнати протиправними дії та бездіяльність відповідачів щодо прийняття рішень від 12.10.2015 року № Ф-153-23 та № 1104/А/15-32-10/02-08 від 17.11.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу по єдиному добровільному внеску на загальнообов'язкове страхування у розмірі 9872,58 грн.; скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ОСОБА_1 за добровільним страхуванням від 12.10.2015 року № Ф-153-23 у розмірі 9872,58 грн. та рішення № 1104/А/15-32-10/02-08 від 17.11.2015 року.

Позивач обґрунтувала позовні вимоги тим, що вона з 26.07.2001 року є фізичною особою-підприємцем та перебуває на обліку в пенсійному та податковому органах за спрощеною системою оподаткування (єдиний фіксований податок), має статус пенсіонера-інваліда другої групи, а тому згідно цього статусу на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільнена від сплати єдиного внеску. Як вказує позивач, УПФУ в Суворовському районі звернулось до ДПІ в Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області з приводу стягнення з ОСОБА_1 єдиного внеску добровільного соціального страхування через те, що остання вже не є інвалідом-пенсіонером. Позивач зазначає, що вона є пенсіонером-інвалідом другої групи з дитинства, а визнання чи спростування особи інвалідом - є дискреційним повноваженням тільки МСЕК. Позивач надавала документи на підтвердження стану здоров'я до ДПІ у Суворовському районі м. Одеси, проте ДПІ все одно було прийнято оскаржувану вимогу про стягнення боргу. У рішенні відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 виявила бажання про нарахування за себе єдиного внеску, проте, як стверджує позивач, вона не укладала договір на добровільну участь. На думку позивача, оскільки вона є застрахованою особою за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, пенсійний та податковий органи не можуть укладати договір про добровільне соціальне страхування, що забороняється частиною 7 ст.10 Закону України №2464-VI. Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу, 22.10.2015 року представник позивача звернулась зі скаргою до ГУ ДФС в Одеській області на вимогу ДПІ в Суворовському районі м. Одеси, але рішенням ГУ ДФС в Одеській області від 17.11.2015 року їй було відмовлено у задоволенні скарги.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов з наведених вище підстав.

Представник відповідача ГУ ДФС в Одеській області в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення, згідно яких борг по єдиному внеску в розмірі 9872,58 грн. по ФОП ОСОБА_1 утворився через несплату самостійно визначених у поданій нею звітності бази нарахування єдиного внеску та його розміру на рівні, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», мінімального страхового внеску. У зв'язку з несплатою даної суми боргу позивачу було направлено оскаржувану вимогу ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 9872,58 грн. Також відповідач зазначив, що рішення контролюючих органів за результатами розгляду скарг платників податків не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав платника податків, а тому не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України, оскільки не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору через те,що наслідком його винесення є обов'язок відповідного територіального органу ДФС прийняти податкове повідомлення-рішення, або вимогу які в свою чергу можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Представник відповідача ДПІ в Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення, обґрунтовані тим, що станом на 31.12.2015 року у картці платника по платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування, та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) наявний борг зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 9872,56 грн. Вказана заборгованість утворилась у зв'язку з несплатою самостійно визначених у поданій звітності бази нарахування єдиного внеску та його розміру, а саме: позивачем 20.03.2014 року був поданий звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік, в якому визначено суму єдиного внеску за звітний рік у розмірі 4800,76 грн., та 30.01.2015 року подано звіт за 2014 рік, в якому визначено суму єдиного внеску за звітний рік у розмірі 5071,80 грн. За таких обставин, оскільки позивач порушила порядок сплати єдиного внеску, їй було висунуто оскаржувану податкову вимогу.

Заслухавши пояснення представника позивача та представників відповідачів, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, інвалідність якої встановлена безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК серії НОМЕР_2 від 18.02.2004 року.

Також суд встановив, що ОСОБА_1 є пенсіонером по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, виданим 04.10.2011 року.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_3 26.07.2001 року Виконавчим комітетом Одеської міської ради ОСОБА_1 зареєстровано як фізичну особу-підприємця за № 2 556 017 000 056184.

ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області 12.10.2015 року винесено вимогу фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 за № Ф-156-23 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 9872,58 грн. за єдиним внеском за загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Не погоджуючись з вимогою ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області № Ф-156-23 від 12.10.2015 року, 22.10.2015 року позивачем подано скаргу до ГУ ДФС в Одеській області.

Рішенням ГУ ДФС в Одеській області про результати розгляду первинних скарг від 17.11.2015 року № 1104/17/15-32-10-02-08 вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 9 872,58 грн. залишено без змін, а первинну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Відповідно до пункту 3 ст. 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 7 «Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню підлягають особи, які забезпечують себе роботою самостійно (члени творчих спілок, творчі працівники, які не є членами творчих спілок), громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI).

Таким чином, позивач, яка є фізичною особою-підприємцем, що обрала спрощену систему оподаткування, є застрахованою особою за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, та як інвалід вона звільнена від сплати за себе єдиного соціального внеску.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.10 Закону України № 2464-VI платниками, які мають право на добровільну сплату єдиного внеску, зокрема, є особи, зазначені у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, та/або від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Частиною 3 ст.10 Закону України № 2464-VI встановлено, що особи, зазначені в частині першій цієї статті, подають до органу доходів і зборів за місцем проживання відповідну заяву в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно абз.3 ч.3 ст.10 Закону України № 2464-VI, з особою, яка подала заяву про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, органом доходів і зборів в строк не пізніше ніж 30 календарних днів з дня отримання заяви укладається договір про добровільну участь відповідно до типового договору, що затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч.4 ст.10 Закону України № 2464-VI, у договорі про добровільну участь зазначаються: назва документа; відомості про особу, які вносяться до систем персоніфікованого обліку (частина третя статті 20 цього Закону); строк дії договору; порядок сплати єдиного внеску та рахунки, на які він має сплачуватися; умови набуття застрахованою особою права на виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням відповідно до закону; умови розірвання договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін або передбачені типовим договором про добровільну участь, що не суперечать законодавству про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Договір про добровільну участь набирає чинності з дня його підписання.

Враховуючи, що доказів звернення ОСОБА_1 з заявою про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування та укладання нею договору на добровільну участь відповідачі суду не надали, а позивач заперечувала подання такої заяви та укладання договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для нарахування та стягнення з позивача єдиного внеску за добровільним соціальним страхуванням.

Крім того, відповідно до частини 7 ст.10 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів відмовляє в укладенні договору про добровільну участь у разі, якщо особа: підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; не відповідає іншим вимогам, визначеним частиною першою цієї статті; подала неповні або недостовірні відомості; раніше уклала договір про добровільну участь, дія якого не припинена або за яким не виконано передбачені договором умови; бажає укласти договір на строк менше одного року. В інших випадках відмова в укладенні договору про добровільну участь не допускається.

З наведеної норми закону випливає, що навіть за наявності у позивача бажання укласти договір про добровільну участь, орган доходів і зборів був зобов'язаний відмовити ОСОБА_1 в укладенні такого договору як особі, яка підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно з положеннями ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи, що відповідач - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області не довів суду правомірність прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску, а позивач довела протиправність вимоги, суд дійшов висновку, що заявлена позовна вимога про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12.10.2015 року № Ф-156-23, винесеної ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області ОСОБА_1,- є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги щодо визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області щодо винесення вимоги від 12.10.2015 року № Ф-153-23, суд зазначає, що визнання протиправною та скасування вищевказаної вимоги суб'єкта владних повноважень охоплює в тому числі й дії відповідача, пов'язані з прийняттям цієї вимоги. Тому суд вважає, що заявляючи таку вимогу, позивач неправильно обрав спосіб захисту порушеного права, і у задоволенні цієї позовної вимоги належить відмовити. При цьому, скасування судом вимоги від 12.10.2015 року № Ф-153-23 повністю відновлює порушені права позивача.

Щодо вимоги позивача про скасування рішення ГУ ДФС в Одеській області № 1104/А/15-32-10/02-08 від 17.11.2015 року, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до ст.2, п.1 ч.2 ст.17 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо платник податків вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

З наведених норм права випливає, що платник податків на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Рішення контролюючих органів за результатами розгляду скарг платників податків не створює жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення прав платника податків, а тому не є актом індивідуальної дії у розумінні ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, що, у свою чергу, виключає можливість його оскарження в судовому порядку, оскільки не породжує правовідносин, що можуть бути предметом спору, через те, що наслідком його винесення податковим органом є обов'язок відповідного територіального органу державної податкової служби прийняти податкове повідомлення-рішення, яке в свою чергу може бути оскаржено в судовому порядку.

У разі ж відмови контролюючим органом скасувати рішення територіального органу ДФС (в порядку процедури адміністративного оскарження), платник податків має право оскаржити рішення територіального органу в судовому порядку, що і зробила позивач.

Таким чином, правові наслідки для позивача створює саме вимога ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 12.10.2015 року № Ф-153-23, а оскаржуване рішення ГУ ДФС в Одеській області не породжує для позивача жодних правових наслідків, тому оскарження позивачем рішення ГУ ДФС в Одеській області від 17.11.2015 року №1104/А/15-32-10-02-08 не є належним засобом захисту порушеного права.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню.

Вимога позивача про визнання дій та бездіяльності ГУ ДФС України в Одеській області щодо прийняття оскаржуваного рішення також не підлягає задоволенню, оскільки прийняття вмотивованого рішення є обов"язком контролюючого органу, який розглядає скаргу платника податків, відповідно до пункту 56.8 ст.56 ПК України. Тому, розглядаючи скаргу позивача, ГУ ДФС в Одеській області діяло в порядку, передбаченому ст.56 ПК України.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 69, 71, 86, 94, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.10.2015 року № Ф-156-23 винесену ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області ОСОБА_1.

В решті позову - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлено 05.02.2016 року.

Суддя: В.В.Андрухів