Справа № 308/6867/15-а
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/6867/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.02.2016 р. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Гечка К.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород адміністративну справу за позовом підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Підприємство з іноземними інвестиціями «Амік Україна» звернулося в суд з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення.

В позові представник позивача зазначає, що 12.05.2015 р. позивачем отримано листа виконкому Ужгородської міської ради від 05.05.2015 р. № 19,02-12/50, яким повідомлено, що згідно рішення виконкому від 29.04.2015 р. № 146 позивачу відмовлено у встановленні цілодобового режиму роботи АЗС із комплексом супутніх споруд по вул. Перемоги, 143 б у м. Ужгород та на Обїзній дорозі 5 км + 400 м. Рішення позивачу надано чи направлено не було. В листі зазначено, що рішення мотивовано відмовою позивача привести у відповідність сплату ПДФО. Вважає, що вказане рішення суперечить вимогам чинного законодавства України, в тому числі Господарського кодексу України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є незаконним та підлягає скасуванню.

Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» є власником АЗС за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, Обїзна дорога 5 км + 400 м, «Ужгород» КПП на підставі договору купівлі-продажу № 1439 від 01.03.2006 р., зареєстрованого належним чином КП Ужгородське міжрегіональне БТІ» на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10456822 від 20.04.2006 р.; Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, 143 б на підставі договору купівлі-продажу № 1808 від 10.03.2011 р., зареєстрованого належним чином КП «БТІ м. Ужгорода» на підставі витягу про державну реєстрацію прав № 31236797 від 08.09.2011 р.

Посилаючись на положення ст. 23 Господарського кодексу України, підпункту 9 пункту «а» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», представник позивача зазначає, що саме органи сільських, селищних, міських рад мають погоджувати з власниками підприємств, установ та організацій сфери обслуговування незалежно від форм власності зручний режим роботи, а не навпаки. Крім того, норма підпункту 4 пункту «б» вказаного закону не надає місцевій владі жодних дозвільних повноважень.

Виходячи з визначення дозвільної системи у сфері господарської діяльності відносини між органами сільських, селищних, міських рад щодо погодження режиму роботи розташованих на відповідній території підприємств, установ та організацій сфери обслуговування з субєктом господарювання (власником таких обєктів) не підпадають під дію Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», оскільки такі відносини не можуть бути повязані з отриманням будь-яких документів дозвільного характеру. Крім того, узгодження встановлення режиму роботи підприємств, установ та організацій сфери обслуговування в Переліку документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності, затвердженому Законом України від 19.05.2011 № 3392-VI, відсутня. Процедура такого погодження чинним законодавством не передбачена.

У той же час вимоги посадових осіб сільських, селищних, міських рад щодо необхідності отримання субєктом господарювання від таких органів зазначених погоджень обмежують права такого субєкта господарювання та суперечать загальним принципам господарювання, які визначені у ст. 6 Господарського кодексу України, в частині заборони незаконного втручання, зокрема, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Вважає, що режим роботи підприємств, установ, організацій сфери обслуговування субєкти господарювання (власники) встановлюють самостійно, а у вищезгаданих випадках, передбачених законодавством, орган місцевого самоврядування звертається до такого субєкта з метою узгодження встановленого режиму роботи з обовязковим дотриманням останніми особливостей продажу окремих груп продовольчих та непродовольчих товарів, здійснення різних видів торгівлі, роботи закладів (підприємств) ресторанного господарства.

Щодо необхідності отримання дозволу на розміщення обєктів торгівлі, то відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв всупереч вимог Господарського кодексу України та не наділений повноваженнями регулювати питання режиму роботи збутових обєктів в роздрібній торговельній мережі села, окрім закладів, що належать до комунальної власності в силу Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також за погодженням з власниками підприємств, які реалізовують таку продукцію. Однак, жодних консультацій та погоджень з нашим підприємством не проводилося, а також відсутні такі посилання в самому рішенні.

Підставою для винесення рішення стало припущення виконкому Ужгородської міської ради про те, що позивачем здійснюється сплата ПДФО у протиріччі з нормами діючого законодавства. Такий висновок органу місцевого самоврядування виходить за рамки повноважень виконкому і є предметом державного контролю, що покладений па органи ДФС України та протирічить нормам чинного законодавства.

В силу положень ст. 95 Податкового кодексу України, ст.ст. 55, 58 ГК України позивач є унітарним і всі працівники працевлаштовані за юридичною адресою підприємства по вул. В. Вал, 68 у м. Києві, де і виплачується заробітна платня і відбувається утримання необхідних податків і зборів. На сьогоднішній день, відсутні будь-які рішення органів ДФС та судів щодо визнання порядку сплати ПДФО позивачем незаконним.

На підставі наведеного просить визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 29.04.2015 р. № 146.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на викладені в позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, а тому суд в порядку ст. 128 КАС України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» є правонаступником майна, прав та обовязків підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл України», що стверджується статутом позивача (нова редакція), зареєстрованого державним реєстратором 08.05.2015 р. (п. 1.4).

Підприємство з іноземними інвестиціями «АМІК Україна» є власником АЗС за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, Обїзна дорога 5 км + 400 м, «Ужгород» КПП на підставі договору купівлі-продажу № 1439 від 01.03.2006 р., та за адресою: Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Перемоги, 143 б на підставі договору купівлі-продажу № 1808 від 10.03.2011 р.

29.04.2015 р. виконавчий комітет Ужгородської міської ради прийняв рішення № 146 «Про встановлення цілодобового режиму роботу», яким, на підставі підпункту 4 пункту «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту населення від впливу шуму», вирішив відмовити у встановленні цілодобового режиму роботи на території м. Ужгорода (підпункт 5.2. пункту 5 рішення) на АЗС з комплексом придорожнього сервісу по вул. Перемоги, 143 б підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл Україна», у звязку з відмовою привести у відповідність сплати (перерахування) ПДФО підприємствами, які розміщенні на території м. Ужгород, згідно з нормами діючого законодавства.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 23 Господарського кодексу України визначено, що органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження щодо суб'єктів господарювання виключно в межах, визначених Конституцією України, законами про місцеве самоврядування та іншими законами, що передбачають особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, іншими законами.Не допускається видання правових актів органів місцевого самоврядування, якими встановлюються не передбачені законом обмеження щодо обігу окремих видів товарів (послуг) на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць.

Згідно з підпунктом 9 пункту «а», підпунктом 4 пункту «б» ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні повноваження щодо встановлення зручного для населення режиму роботи підприємств комунального господарства, торгівлі та громадського харчування, побутового обслуговування, що належать до комунальної власності відповідних територіальних громад; до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо встановлення за погодженням з власниками зручного для населення режиму роботи розташованих на відповідній території підприємств, установ та організацій сфери обслуговування незалежно від форм власності.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» встановлені вимоги щодо додержання тиші та обмежень певних видів діяльності, що супроводжуються шумом. Вказані вимого не стосуються здійснення в закритих приміщеннях будь-яких видів діяльності, що супроводжуються шумом, за умов що виключають проникнення шуму в прилеглі приміщення, в яких постійно чи тимчасово перебувають люди; здійснення в закритих приміщеннях будь-яких видів діяльності, що супроводжуються шумом, за умов, що виключають проникнення шуму за межі таких приміщень; окрім того сільські, селищні, міські ради затверджують правила додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях, якими з урахуванням особливостей окремих територій (курортні, лікувально-оздоровчі, рекреаційні, заповідні тощо) установлюються заборони та обмеження щодо певних видів діяльності, що супроводжуються утворенням шуму, а також установлюється порядок проведення салютів інших заходів із використанням вибухових речовин і піротехнічних засобів. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, встановлених законом, забезпечують контроль за додержанням керівниками та посадовими особами підприємств, установ, організацій, усіх форм власності, а також громадянами санітарного та екологічного законодавства, правил додержання тиші в населених пунктах і громадських місцях, інших нормативно-правових актів у сфері захисту населення від шкідливого впливу шуму, неіонізуючих випромінювань та інших фізичних факторів».

Пунктами 4, 5 ст. 19 Господарського Кодексу України встановлено, що субєкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству. Органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами. Незаконне втручання та перешкоджання господарській діяльності суб'єктів господарювання з боку органів державної влади, їх посадових осіб при здійсненні ними державного контролю та нагляду забороняються. Частиною 2 цього Кодексу передбачено, що кожний субєкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Як вбачається з оскаржуваного рішення підставою для його прийняття стала відмова позивача привести у відповідність сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) згідно з нормами діючого законодавства.

Суд констатує, що вказане є предметом державного контролю, який покладений на відповідні органи Державної фіскальної служби України та виходить за межі повноважень органу місцевого самоврядування.

Так, пунктом 1.1. ст. 1 Податкового кодексу України передбачено, що Податковим кодексом України регулюються відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. В пункті 41.1 ст. 41 Податкового кодексу визначені функції та правові основи діяльності контролюючих органів. Відповідно до пункту 8.2. ст. 8 Податкового кодексу України до загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обовязковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Податок на доходи фізичних осіб віднесений до загальнодержавних податків та зборів (підпункт 9.1.2. пункту 9.1. ст. 9 Податкового кодексу України).

Пунктом 12.4. Податкового кодексу України визначені виключні повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів, до яких не віднесені повноваження щодо встановлення порушень Податкового кодексу України та накладення стягнень у вигляді заборони господарської діяльності.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду заперечення проти позову.

Таким чином, зясувавши всі обставини та докази, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що з метою поновлення порушеного права позивача позов слід задовольнити і визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про встановлення цілодобового режиму роботи» від 29.04.2015 р. за № 146 в частині відмови у встановленні цілодобового режиму роботи на території м. Ужгорода на АЗС з комплексом придорожнього сервісу по вул. Перемоги, 143б підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл Україна».

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України з місцевого бюджету (м. Ужгород) на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в сумі 73.08 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 11, 71, 86, 87, 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради «Про встановлення цілодобового режиму роботи» від 29 квітня 2015 року за № 146 в частині відмови у встановленні цілодобового режиму роботи на території м. Ужгорода на АЗС з комплексом придорожнього сервісу по вул. Перемоги, 143 б підприємства з іноземними інвестиціями «Лукойл Україна».

Стягнути з місцевого бюджету (м. Ужгород) на користь підприємства з іноземними інвестиціями «Амік Україна» 73 (сімдесят три) гривні 08 копійок сплаченого судового збору.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення постанови, протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Головуюча Сарай А.І.