Справа № 2а-4175/11 (2а/205/20/15)
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
Судами встановлено, що 16 жовтня 2008 року на підставі заяв громадян та технічних матеріалів, що підтверджують розміри земельних ділянок, Дніпропетровська міська рада прийняла рішення № 50/37 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська».
Даним рішенням було затверджено технічні матеріали, що розроблені TOB «Квартал» та підтверджують розміри земельних ділянок, які пунктом 2 цього рішення були безоплатно передані у власність, у тому числі спільну сумісну, для обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд громадянам у Ленінському районі м. Дніпропетровська.
Згідно додатку № 2 громадяни ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 отримали у спільну сумісну власність земельну ділянку з загальнодержавним кадастровим номером - НОМЕР_1, площею 0,0915 га.
ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04 червня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, належить на праві власності квартира № 1, що розташована в будинку АДРЕСА_1. В цьому ж будинку розташована квартира № 2, що складає 3/5 цього домоволодіння, яка належить третій особі у справі ОСОБА_5 на праві власності.
Сусіднє домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в рівних долях.
На підставі оспорюваного рішення Дніпропетровської міськради від 16 жовтня 2008 року № 50/37 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 видані державні акти на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2. Оформленню зазначених актів передувала процедура встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_2, за результатами якої було складено акт від 21 березня 2008 року.
Розглядаючи справу по суті суди першої та апеляційної інстанції, з якими погодився Вищий адміністративний суд України, виходили із того, що справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
З такою правовою позицією судів не погоджуюсь та відповідно до частини 3 статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю свою окрему думку з огляду на наступне.
Згідно частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.
За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України міськрада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.
Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта щодо надання йому у власність земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснював владних управлінських функцій.
Ураховуючи наведене, вважаю, що суди першої та апеляційної інстанції, з якими погодився Вищий адміністративний суди України, дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
З огляду на зазначене вважаю, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підлягали частковому задоволенню, постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2015 року необхідно було скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Квартал» про скасування рішення та скасування державного акта закрити.
Аналогічний висновок щодо застосування вищезазначених норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року (справа № 21-493а14), від 9 грудня 2014 року (справа № 21-308а14), від 24 лютого 2015 року (справа № 21-34а15), від 06 жовтня 2015 року (справа № 21-1306а15).
Суддя Вищого адміністративного
Суду України В.С. Заяць