Справа № 826/11010/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2016 року № 826/11010/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ОлПак»
до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.01.2015 року №, №,
В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОлПак» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києві з позовом до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.01.2015 року №, №.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що висновки, зазначені в акті перевірки ТОВ «ОлПак» є суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 16.09.2015 року не з'явився, заяв/клопотань до суду не направляв.

З огляду на неявку в судове засідання представника відповідача, який згідно вимог Кодексу адміністративного судочинства України є таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи, а також беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд на підставі ч.6 ст.71, ч.ч.4, 6 ст.128 КАС України розглядає справу у порядку письмового провадження на основі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, на підставі наказу від 08.12.2014 року №1496-П, виданого ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у місті Києві, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління податкового аудиту ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у місті Києві, інспектором податкової та митної справи ІІІ рангу Венгловським М.М. згідно із п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового кодексу України проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «ОлПак» щодо підтвердження відомостей по взаємовідносинам з платником податків ТОВ «Оса» за період з 01.09.2011 року по 29.02.2012 року, за результатами якої складений акт від 19.12.2014 року №10377/26-51-22-03/31922743 (надалі - акт перевірки).

Перевіркою встановлено порушення TOB «ОлПак» ст.134, п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за період з 01.11.2011 року по 31.03.2012 року у розмірі 94 136,50 грн.; п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період з 01.12.2011 року по 29.02.2012 року на загальну суму 75 264,00 грн.

ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві на підставі вказаного акта перевірки 27.01.2015 року прийняла податкові повідомлення-рішення:

- № (форми «Р»), яким ТОВ «ОлПак» було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 102 988,00 грн. (94 136,50 грн. - основний платіж, 8 851,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

- № (форми «Р»), яким ТОВ «ОлПак» було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 42 150,00 грн. (33 720,00 грн. - основний платіж, 8 430,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Скориставшись правом на адміністративне оскарження податкових повідомлень-рішень від 27.01.2015 року № та №, позивачем було отримано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.04.2015 року №7278/10/26-15-10-05-35, у відповідності до змісту якого податкові повідомлення-рішення від 27.01.2015 року № та № залишені без змін, а скарга директора ТОВ «ОлПак» - без задоволення.

ТОВ «ОлПак» до ДФС України було подано повторну скаргу на податкові повідомлення-рішення від 27.01.2015 року № та № та рішення від 30.04.2015 року №7278/10/26-15-10-05-35, за результатом розгляду якої ДФС України прийняло рішення від 26.05.2015 року №11013/6/99-99-10-01-01-25 про результати розгляду скарги, яким скарга позивача залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення 27.01.2015 року №, № та рішення від 30.04.2015 року №7278/10/26-15-10-05-35 - без змін.

Як свідчать матеріали справи, між TOB «ОлПак» та TOB «ТД «Оса» укладено договір на купівлю товару від 19.09.2011 року № 190911.

Відповідно до даного договору виписані видаткові та податкові накладні на загальну суму 765 484,02 грн., в тому числі, податок на додану вартість - 127 580,67 грн.

Сума податку на додану вартість по податковим накладним включена TOB «ОлПак» до складу податкового кредиту відповідного періоду, відображена у реєстрі отриманих податкових накладних, які відповідають даним додатка 5 до податкової декларації з податку на додану вартість та даним декларацій з податку на додану вартість.

Розрахунки проводились у безготівковій формі на розрахунковий рахунок підприємства згідно платіжних доручень та виписок банку.

В акті перевірки відповідач посилається на вирок Шевченківського районного суду м. Києва 18.05.2013 року, яким встановлено, що гр. ОСОБА_2, відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000013, обвинувачується в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.205 Кримінального кодексу України, оскільки протягом 2011-2012 років гр. ОСОБА_2 створював та придбавав суб'єкти підприємницької діяльності, шляхом їх реєстрації та перереєстрації за разову грошову винагороду на громадян України, без наміру здійснювати реальну фінансово-господарську діяльність, зокрема, забезпечив придбання TOB «ТД «Оса».

Таким чином, відповідач дійшов висновку про те, що реальність вчинення господарських операцій між TOB «ОлПак» та TOB «ТД «Оса» за період взаємовідносин з 01.09.2011 року по 29.02.2012 року відсутня, наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, тому у ТОВ «ОлПак» не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Враховуючи вищенаведене, та відповідно до вимог п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу TOB «ОлПак» не мало підстав відображати у складі податкового кредиту в податкових деклараціях з ПДВ податкові накладні з реквізитами контрагента-постачальника ТОВ «ТД «Оса» за період взаємовідносин з 01.09.2011 року по 29.02.2012 року.

У зв'язку з вищевикладеним, задекларований податковий кредит TOB «ОлПак» за період взаємовідносин з 01.09.2011 року по 29.02.2012 року з контрагентом TOB «ТД Оса» на загальну суму ПДВ - 127 580,00 грн., в розумінні п.22.1 ст.22, п.185.1 ст.185, п.198.3, п.198.6 ст.198. п.201.4, п.201.6, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу сформований неправомірно та не підтверджено за результатами перевірки.

Також, перевіркою встановлено, що за перевіряємий період TOB «Олпак» віднесено до складу витрат з податку на прибуток суми по взаємовідносинах з TOB «ТД Оса» у розмірі 637 900,00 грн.

Враховуючи вимоги норм законодавчих актів, первинні документи, укладені між TOB «ОлПак» та TOB «ТД «Оса» складені всупереч вимогам діючого законодавства України, в зв'язку з чим не має можливості підтвердити факт здійснення господарських операцій та немає підстав для включення TOB «ОлПак» до складу витрат вартості придбання послуг від TOB «ТД «Оса».

Таким чином, ТОВ «ОлПак» на порушення ст.134, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст. 138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу, завищено витрати за перевіряємий період на загальну суму 637 900,00 грн. що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 94 136,50 грн., т.ч. по періодам: 4 квартал 2011 року в сумі 58 730,50 грн.; 1 квартал 2012 року в сумі 35 406,00 гривень.

Надаючи правову оцінку заявленим позивачем вимогам, з урахуванням викладених ним обставин, суд враховує наступне.

Згідно п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України у цьому розділі об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку; витрати банківських установ, до яких відносяться: а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу; б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління; в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів; г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу; ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу; д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб; е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг); є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна; ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг; з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.

Відповідно до п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу.

Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення;

Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України; д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35-37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

В силу норми п. 198.2 ст. 198 цього Кодексу, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Відповідно до п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Крім того, зокрема, форма та порядок заповнення податкової накладної затверджуються центральним органом державної податкової служби (п. 201.2 ст. 201 ПК України), а саме - Наказом Державної податкової адміністрації від 21.12.2010 року № 969 «Про затвердження форми Податкової накладної та Порядку її заповнення», Наказом Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року № 1379 «Про затвердження Порядку заповнення податкової накладної», що були чинними на момент виписки спірних податкових накладних.

Виходячи з аналізу наведених норм в сукупності, ПК України визначено окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема це відсутність зв'язку з господарською діяльністю, фіктивність операцій (відсутність поставок), відсутність податкової правосуб'єктності, відсутність на момент перевірки податкових накладних або видача їх особою, яка не є платником податку додану вартість. Таким чином, із зазначеного вище також випливає те, що при дослідженні факту здійснення господарської операції, оцінці підлягають відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Між тим у своєму листі від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 Вищий адміністративний суд України одночасно зазначає, що за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції (про що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 01.11.2011 року № 1936/11/13-11).

За приписами норм п. 44.1 і п. 44.3 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абз.2 п.44.1 ст.44 ПК України).

Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року № 996-ХІV (в редакції на момент спірних правовідносин) (надалі - Закон № 996-ХІV).

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно п.1.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 (в редакції чинній на момент існування спірних правовідносин) (надалі - Положення №88), Положення встановлює порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської звітності підприємствами, їх об'єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи).

Відповідно до п.2.1 Положення №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно п.2.2 Положення №88 первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі - первинні документи).

Відповідно до п.2.4 Положення №88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та норм Положення свідчить про те, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, що також було зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

При цьому, як зазначив Вищий адміністративний суд України в своїх ухвалах від 14.01.2015 року К/9991/72258/12, від 21.10.2014 року № К/800/6170/14 та від 26.08.2014 року № К/800/6501/14, «податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язок довести обставини, що слугували підставою для прийняття оспорюваного акта індивідуальної дії, покладається на податкову інспекцією як на суб'єкта владних повноважень. Разом з тим, дане правило не виключає обов'язку платника довести обґрунтованість сформованих ним податкового кредиту по операціям з придбання товарів (робіт, послуг)» та «…правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з ПДВ наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податків.».

В ході судового розгляду даної справи також встановлено укладення між ТОВ «ТД «Оса» (продавець), в особі директора Лихно В.В., та ТОВ «ОлПак» (покупець), в особі директора Патріянчук В.В. письмового договору від 19.09.2011 року № 190911.

Так, за умовами договору від 19.09.2011 року № 190911 продавець продає , а покупець купує товар, згідно з накладними та на підставі попередньої усної або письмової заявки.

Відповідно до п.п.3.4 п.3 договору від 19.09.2011 року № 190911 продавець зобов'язаний надати покупцю наступні документи: рахунок-фактуру, накладну партію товару, податкову накладну.

Згідно п.п.4.1 п.4 договору від 19.09.2011 року № 190911 ціна за проданий за цим договором товар та загальна вартість партії попередньо узгоджуються покупцем і продавцем і вказуються у накладних.

Загальна вартість товарів, що поставляються за договором дорівнює вартості всіх поставок (п.п.4.2 п.4 договору). У разі доставки товару транспортом продавця транспортні послуги враховуються сторонами при узгодженні ціни та вартості партії товару (п.п.4.3 п.4 договору). При цьому за результатами аналізу змісту договору судом не виявлено в його тексті жодних відомостей про визначення сторонами розмірів договірних цін на товар та/або порядок розрахунку вартості послуг, хоча з урахуванням правил визначених ст. 180 Господарського кодексу України така умова як ціна договору в даному випадку є однією із істотних умов спірних договорів про надання послуг. Базисна форма розрахунків за цим договором - стовідсоткова передплата або відстрочка платежу (п.п.5.1 п.5 договору). Спосіб платежу - безготівковий, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця (п.п.5.3 п.5 договору).

На підтвердження фактів надання названим контрагентам послуг, що передбачені умовами договору, та проведення розрахунків за такі наданні послуги позивач надав до суду копії наступних документів:

- податкових накладних №378 від 29.02.2012 року, №113 від 08.02.2012 року, №251 від 21.02.2012 року, №285 від 30.01.2012 року, №233 від 26.01.2012 року, №59 від 11.01.2012 року, №374 від 28.12.2011 року, №313 від 26.12.2011 року, №267 від 22.12.2011 року, №125 від 12.12.2011 року, №109 від 09.12.2011 року, №302 від 29.11.2011 року, №252 від 24.11.2011 року, №195 від 16.11.2011 року, №124 від 09.11.2011 року, №137 від 19.10.2011 року, №76 від 20.09.2011 року, №118 від 20.09.2011 року;

- видаткових накладних №378 від 29.02.2012 року, №113 від 21.02.2012 року, №251 від 21.02.2012 року, №285 від 30.01.2012 року, №233 від 26.01.2012 року, №59 від 11.01.2012 року, №374 від 28.12.2011 року, №313 від 26.12.2011 року, №267 від 22.12.2011 року, №125 від 12.12.2011 року, №109 від 09.12.2011 року, №302 від 29.11.2011 року, №252 від 24.11.2011 року, №195 від 16.11.2011 року, №124 від 09.11.2011 року, №137 від 19.10.2011 року, №2009-01 від 20.09.2011 року, №2809-02 від 28.09.2011 року;

- платіжних доручень №120 від 19.09.2011 року, №121 від 19.09.2011 року, №123 від 28.09.2011 року, №151 від 19.10.2011 року, №170 від 09.11.2011 року, №177 від 15.11.2011 року, №180 від 23.11.2011 року, №182 від 28.11.2011 року, №191 від 09.12.2011 року, №192 від 11.12.2011 року, №213 від 22.12.2011 року, №214 від 24.12.2011 року, №218 від 28.12.2011 року, №10 від 10.01.2012 року, №36 від 26.01.2012 року, №39 від 30.01.2012 року, №47 від 08.02.2012 року, №57 від 21.02.2012 року, №29 від 29.02.2012 року, №322 від 05.06.2012 року.

Оцінивши вказані докази за правилами статті 86 КАС України, суд приходить до висновку про те, що зазначені первинні документи не підтверджують реальність здійснення спірних господарських операцій між позивачем та контрагентом ТОВ «ТД «Оса» у зв'язку з наступним.

Видаткові накладні №378 від 29.02.2012 року, №113 від 21.02.2012 року, №251 від 21.02.2012 року, №285 від 30.01.2012 року, №233 від 26.01.2012 року, №59 від 11.01.2012 року, №374 від 28.12.2011 року, №313 від 26.12.2011 року, №267 від 22.12.2011 року, №125 від 12.12.2011 року, №109 від 09.12.2011 року, №302 від 29.11.2011 року, №252 від 24.11.2011 року, №195 від 16.11.2011 року, №124 від 09.11.2011 року, №137 від 19.10.2011 року, №2009-01 від 20.09.2011 року, №2809-02 від 28.09.2011 року не містять всіх реквізитів встановлених п.2.4 Положення №88, а саме, відсутні відомості щодо посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення.

Також у вказаних видаткових накладних зазначено, що замовлення здійснено відповідно до рахунок-фактур №290212, 080212, 210212, 300112, 260112, 110112, 2812-01, 2612-03, 2212-09, 1212-01, 0912-02, 2911-01, 2411-03, 1611-02, 0911-02, 1910-01, 2009-01, 2809-01, однак вказаних документів позивачем не суду надано.

Більш того, інших первинних документів, документів бухгалтерського обліку та організаційно-розпорядчого характеру, документів ділової переписки, оформлених на підставі та на виконання спірного договору про надання послуг з контрагентом ТОВ «ТД «Оса», зокрема: протоколів узгодження вартостей послуг, рахунків на оплату послуг, оформлення яких визначено безпосередньо умовами договорів; оборотно-сальдових відомостей по відповідним субрахункам рахунків бухгалтерського обліку, де мають бути зафіксовані результати спірних господарських операцій (певний рух активів, зміни зобов'язань чи власного капіталу товариства) для ведення податкового обліку; документації з листування (в т.ч. електронного) між сторонами з організаційних питань, що виникали в ході виконання договору (обмін завданнями/дорученнями, обмін інформацією (інформаційні матеріали, звіти по наданим послугам), ТТН щодо поставки товару отриманої від ТОВ «ТД «Оса», транспортні накладні або докази на підтвердження само вивозу товару - позивач суду не пред'явив та пояснень щодо причин їхньої відсутності не надав.

Судом також досліджено надані позивачем докази: довідка TOB «ОлПак» від 15.09.2015 року; інвентаризаційний опис основних фондів TOB «ОлПак»; договори на поставку упаковки; ТТН та довіреності на поставку переробленої та розфасованої сушки; договори поставки сухофруктів; документи на автомобіль TOB «ОлПак»; довідка TOB «ОлПак» з єДРПОУ від 05.06.2012 року; висновки державної CEC та інспекції з карантину рослин; документи TOB «ОлПак» щодо товарної нумерації; протоколи випробувань на Наявність ГМО; висновок державної CEC щодо відповідності виробництва від 15.02.2010 року; технічні умови ТУ У 15.3-1:2010 «Плоди культур насіннячкових, кісточкових, ягідних сушені та їх суміші, - однак суд звертає увагу на те, що вказані документи підтверджують операції з реалізації продукції TOB «ОлПак», а не реальність фінансово-господарських операцій з його контрагентом ТОВ «ТД «Оса».

Враховуючи вищенаведений аналіз наявних в матеріалах справи документів, що були надані позивачем, судом вбачається, що позивачем не були надані у достатньому обсязі документи, зокрема первинні, які б підтверджували як факти дійсного надання ТОВ «ТД «Оса» послуг на користь позивача відповідно до договору, а також наявність зв'язку таких операцій з господарською діяльністю TOB «ОлПак».

З огляду на те, що позивачем не підтверджено реальність фінансово-господарських операцій з його контрагентом ТОВ «ТД «Оса» належними первинними і розрахунковими документами та зв'язок їх з його господарською діяльністю, суд дійшов висновку про правомірність висновків акта перевірки ДПІ у Дарницькому районі ГУ Міндоходів у м. Києві про заниження податку на прибуток за період з 01.11.2011 року по 31.03.2012 року у розмірі 94 136,50 грн., податку на додану вартість за період з 01.12.2011 року по 29.02.2012 року на загальну суму 75 264,00 грн., та відповідно про законність збільшення контролюючим органом позивачу суми грошового зобов'язання спірними податковими повідомленнями-рішеннями від 27.01.2015 № з податку на додану вартість у розмірі 102 988,00 грн. (94 136,50 грн. - основний платіж, 8 851,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції) та № з податку на додану вартість у розмірі 42 150,00 грн. (33 720,00 грн. - основний платіж, 8 430,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

При цьому, з тексту позову TOB «ОлПак» та наявних у справі документів не вбачається наявності правових підстав, передбачених нормою п. 86.9 ст.86 ПК України, для визнання протиправним оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ч.1 ст.55 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Відповідно до ч.1 ст.55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Також істотне значення для встановлення судом факту реальності виконання договору саме із заявленим контрагентом є фактичні обставини укладення та виконання договору, обґрунтованість вибору контрагента.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20.07.2010 року №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби», процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

У відповідності ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 02.06.2011 року №742/11/13-11, оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім того, за п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»: при кваліфікації правочину за ст.228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

На виконання вказаної норми законодавства відповідачем було надано докази наявності вироку суду у справі №761/12023/13-к провадження №1-кп/761/416/2013 від 18.05.2013 року відносно гр. ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво).

Однак, суд не приймає до уваги вказані посилання, оскільки вирок у справі №761/12023/13-к не можна врахувати як належний доказ, так як у ньому зазначено про незаконні дії ОСОБА_2 по придбанню ТОВ «ТД «Оса» у липні 2011 року. Крім того, у вироку зазначені інші юридичні особи-фігуранти фіктивних оборуток, при цьому посилання на позивач серед них відсутнє.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Судові експертизи по справі не проводились, а доказів щодо понесених судових витрат, пов'язаних із залученням свідків, відповідач не надав.

Разом з тим, прийняті суб'єктом владних повноважень ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві податкові повідомлення-рішення (від 27.01.2015 року № у розмірі 102 988,00 грн., № у розмірі 42 150,00 грн.), правомірність яких перевірена судом, може породжувати підстави для змін майнового стану юридичної особи ТОВ «ОлПак», а отже адміністративний позов, з яким звернувся позивач, має характер майнового.

Розмір та порядок сплати судового збору врегульовані Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI.

Відповідно до п.п.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (станом на час звернення з позовом до суду) за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру встановлений судовий збір в розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

При цьому, відповідно до ч.3 цієї статті, під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

На підставі зазначених норм на час подання адміністративного позову позивачем сплачено було 290,28 грн. судового збору.

Враховуючи положення ч.2 та ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з позивача решта суми у розмірі 2 612,48 гри.

Враховуючи викладене і керуючись ст.ст.69-71, 94, ч.6 ст.128, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1) У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Олпак» відмовити повністю.

2) Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олпак» решту суми судового збору у розмірі 2 612 (дві тисячі шістсот дванадцять) грн. 48 коп. на р/р 4007, банк отримувача: ГУ ДКСУ у м Києві, МФО 820019 (Окружний адміністративний суд міста Києва, , код бюджетної класифікації 22030001).

3) Стягнення судового збору доручити Державній податковій інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя І.О. Іщук