Справа № 819/3174/15
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3174/15

02 лютого 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Габрилецькій С. Є.

за участю представників : позивача - Захарчук А. П., відповідачів - Олійник О. О., Черніцького І. Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом Катеринівська парафія храму Святого Юрія Української православної церкви до Тернопільська обласна державна адміністрація Релігійна громада "Парафія Святого Георгія Побідоносця" села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату про скасування розпорядження та заборону чинити перешкоди у користуванні церквою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Катеринівська парафія храму Святого Юрія Української православної церкви звернулась із адміністративним позовом до Тернопільської обласної державної адміністрації, Релігійної громади «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату про скасування розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 07.09.2015 р. № 555-од та заборону чинити перешкоди у користуванні церквою.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що культова будівля храму Святого Великомученика Георгія с. Катеринівка, знаходиться у правомірному користуванні релігійної громади - Катеринівська парафія храму Святого Юрія Української православної церкви і не може бути передана у почергове користування двом або більше релігійним громадам у порядку, визначеному ч. 3 ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» до розірвання попередньої угоди в порядку та з підстав, передбачених цивільним законодавством України.

Відповідно до довідки про реєстрацію парафії православної церкви виданої 07.10.1947 р. № 113 уповноваженим Ради в справах православної церкви при Раді Міністрів СРСР при Тернопільському облвиконкомі зареєстровано парафію Свято-Гіоргійовської (мова оригіналу документу) православної церкви, що знаходиться в сел. Катербург В-Дедеркальського району.

Згідно із Типовим договором укладеним 03.06.1946 р. в с. Катеринівка, між виконавчим комітетом Дедеркальського району ради народних депутатів та громадянами - с. Катеринівка передано в безстрокове та безоплатне користування одноповерхову дерев'яну будівлю - церкву св. Великомученика Георгія. Вважає, що на підставі вказаних документів є єдиним та законним користувачем вказаної церкви.

Як на правове обґрунтування правомірності користування культовою спорудою позивач посилається на Постанову Верховної Ради України від 23.04.1991 р. " Про порядок введення в дію Закону України " Про свободу совісті та релігійні організації-", відповідно до якої, права релігійних громад, які в установленому порядку користувалися культовими будівлями і майном до введення в дію Закону зберігаються і після одержання н правоздатності юридичної особи.

Оскільки рішенням Тернопільського облвиконкому від 06.12.1991 р. № 279 зареєстровано статут Катеринівської парафії храму св. Юрія УПЦ с. Катеринівка, стверджує, що зазначена громада є правонаступником попередньої відповідно до п. п. 3.4 вищевказаної постанови.

В судовому засіданні, із урахуванням наведених в позові доводів, також посилався на наявність практики Верховного Суду України з аналогічної категорії справ, а саме, Постанови Верховного Суду України від 18.11. 2009 р. у справі № 21-1425во09.

В обґрунтування позовних вимог про заборону чинити перешкоди у користуванні церквою зазначає, що представники Релігійної громади «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату з червня 2015 р. чинять позивачу перешкоди в користуванні храмом, а саме, вдаються до спроб заволодіння храмом, блокують вхід на територію церкви або вхід в будівлю. Проводять провокаційні дії по зриву богослужіння, розпалюють релігійну ворожнечу. Таким чином, позивач не може належно користуватися церквою та задовольняти релігійні потреби членів парафії, вільно відправляти богослужіння.

Просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача - Тернопільської обласної державної адміністрації, проти позову заперечувала, надала письмове заперечення.

В судовому засіданні зазначила, що Типовий договір від 3.06.1946 р. про передачу виконавчим комітетом В-Дедеркальської районної ради депутатів трудящих жителям села Катеринівка В-Дедеркальського р-ну в користування одноповерхової дерев'яної будівлі в селі Катеринівка, вважає неналежним та недопустимим доказом з огляду на те, що позивач не є стороною договору. Згідно довідки про реєстрацію парафії православної церкви, що міститься в матеріалах справи парафію Свято-Георгіївської православної церкви с. Катербург зареєстровано 7.10.1947 р. Тобто, парафія створена роком пізніше після укладення Договору від 03.06.1946, відтак, не могла бути його стороною, оскільки на момент його укладення ще не існувала. Другою стороною договору був виконавчий комітет В-Дедеркальської районної ради депутатів трудящих. Станом на час існування спірних правовідносин, такої юридичної особи не існує, як і не існує її правонаступника. Також зазначила, що даний правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для його чинності. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. На даний момент, розірвання попередньої угоди у порядку та з підстав, передбачених цивільним законодавством України не є можливим, оскільки немає ні сторін договору, ні їхніх правонаступників.

Вважає, що Постанова Верховного Суду України від 18.11.2009 р. у справі № 21-1425во09 не підлягає до застосування, оскільки у даному спорі не є тотожнім зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини. Вважає, що спірне розпорядження видано відповідачем на підставі і у межах повноважень, просила у задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Релігійної громади «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату проти позову заперечував. Погоджується із мотивами заперечень відповідача - Тернопільської обласної державної адміністрації. Крім того додав, що Типовий договір від 3.06.1946 р. про передачу виконавчим комітетом В-Дедеркальської районної ради депутатів трудящих жителям села Катеринівка В-Дедеркальського р-ну в користування одноповерхової дерев'яної будівлі в селі Катеринівка не відповідає вимогам, передбаченим Цивільним Кодексом УРСР (у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, а саме, ст. 137, у частині щодо обов'язковості нотаріального посвідчення таких договорів. Такий договір є дійсним з моменту його нотаріального посвідчення.

Щодо позовної вимоги про заборону чинити перешкоди у користуванні церквою зазначив, що після видання спірного розпорядження жодних перешкод у користуванні культовою спорудою відповідачем не чиниться. Відправи проходять почергово, у відповідності до визначеного порядку. Вважає, що таке розпорядження навпаки сприяло залагодженню міжконфесійного конфлікту. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, якими врегульовано спірні правовідносини, при прийнятті рішення виходить з наступних підстав та мотивів.

Згідно із Типовим договором укладеним 03.06.1946 р. в с. Катеринівка між виконавчим комітетом Дедеркальського району ради народних депутатів та громадянами села Катеринівка В-Дедеркальського району Тернопільської області 03.06.1946 р. прийнято у безстрокове та безкоштовне користування одноповерхову дерев'яну будівлю. Даний договір підписаний головою Райвиконкому та двадцятьма представниками віруючої общини ( а. с. 12).

Відповідно до довідки 7.10.1947 р. № 113 Уповноваженим Ради в справах православної церкви при РНК СРСР по Тернопільській області зареєстровано парафії православної церкви, парафію Свято-Георгіївської православної церкви с. Катербург В-Дедеркальського району ( а. с. 13).

Рішенням Тернопільського облвиконкому від 06.12.1991 р. № 279 зареєстровано статут Катеринівської парафії храму св. Юрія УПЦ с. Катеринівка ( а. с. 10-11).

Головою Тернопільської обласної державної адміністрації 07 .09.2015 р. за № 555-Н видано розпорядження «Про визначення порядку користування церквою Георгія Переможця с. Катеринівка, Кременецького району, майном, яке в ній знаходиться».

Даним розпорядженням визначено, що церквою Георгія Переможця в с. Катеринівка Кременецького району користуються релігійні громади УПЦ і УПЦ КП в порядку і на умовах, передбачених в окремих договорах.

Зобов'язано Кременецьку районну державну адміністрацію в 5-ти денний термін забезпечити укладання з кожною із вказаних релігійних громад окремих договорів, у яких зобов'язано визначити порядок користування (дні, години) церквою Георгія Переможця та іншим майном, що є державною власністю. Управління МВС України в Тернопільській області зобов'язано забезпечити дотримання громадського порядку в с. Катеринівка Кременецького району ( а. с. 4)

Не погодившись із таким розпорядження позивачем оскаржено його до суду.

Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до Закону України від 23.04.1991 р. N 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» (далі - Закон № 987-XII) кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Судом встановлено, та визнано в судовому засіданні сторонами, відтак, в силу вимог ч. 3 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не підлягає додатковому доказуванню у даній справі, що з червня 2015 року в сел. Катеринівка Кременецького району Тернопільської області виник гострий міжконфесійний конфлікт щодо користування культовою спорудою між Катеринівською парафією храму Святого Юрія Української православної церкви та Релігійною громадою «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату щодо порядку користування церквою Георгія Переможця с. Катеринівка Кременецького району і майном, яке в ній знаходиться.

Головою Тернопільської обласної державної адміністрації, як вказано у преамбулі, за результатами розгляду заяви віруючих релігійної громади УПЦ КП с. Катеринівка Кременецького району, висновків Катеринівської сільської ради від 13.07.2015 р. та Кременецької районної державної адміністрації від 14.07.2015 р. № 01-1203/02-3.19, керуючись ст. 17 Закону № 987-XII, Постановою Верховної Ради України про порядок введення в дію цього Закону, з метою врегулювання міжконфесійного конфлікту і забезпечення прав віруючих релігійної громади УПЦ КП, беручи до уваги відсутність згоди на почергове користування церквою Георгія Переможця в с. Катеринівка Кременецького району з боку релігійної громади УПЦ, а також те, що у цьому населеному пункті відсутні інші культові споруди, 07.09.2015 р. видано розпорядження № 555-од.

Даним розпорядженням визначено порядок користування церквою Георгія Переможця с. Катеринівка Кременецького району і майном, яке в ній знаходиться.

Відповідно до ст. 17 Закону № 987-XII, релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Судом встановлено, та не заперечується сторонами у справі, а відтак, не підлягає додатковому доказуванню в силу вимог ч. 3 ст. 72 КАС України, відсутність взаємної згоди у спірному випадку щодо почергового користування Катеринівською парафією храму Святого Юрія Української православної церкви та Релігійною громадою «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату церквою Георгія Переможця в с. Катеринівка.

Мотивуючи перед судом правомірність своєї поведінки у спірних правовідносинах, позивач як на підставу користування вказаною культовою спорудою посилається на Типовий договір, укладений 03.06.1946 р. в с. Катеринівка між виконавчим комітетом Дедеркальського району ради народних депутатів та громадянами с. Катеринівка, про передачу в безстрокове та безоплатне користування одноповерхової дерев'яної будівлі - церкви св. Великомученика Георгія.

Разом з тим, відповідно до довідки № 113, на підставі Постанови РНК СРСР від 28.11.1943 р. № 1325 уповноваженим Ради в справах православної церкви при Раді Міністрів СРСР при Тернопільському облвиконкомі 07.10.1947 р. зареєстровано парафію Свято-Гіоргійовської православної церкви, що знаходиться в сел. Катербург В-Дедеркальського району. Як зазначено цій довідці, із представленням зазначеній парафії в користування молитовного будинку - церкви, та культового церковного майна, що знаходиться у с. Катербург В.-Дедеркальського району Тернопільської області.

У відповідності до Постанови РНК СРСР від 28.11.1943 р. № 1325 уповноважені Рад при облвиконкомах Рад депутатів трудящих були зобов'язані розглянути всі подані релігійними громадами заяви, в яких ставилось питання про відкриття храму.

Тобто, моментом створення парафії Свято-Гіоргійовської православної церкви та передачі їй молитовного будинку - церкви, та культового церковного майна, що знаходиться у с. Катербург В.-Дедеркальського району Тернопільської області є 07.10.1947 р.

В той же час, договір, на який як на підставу користування спірним культовим приміщенням посилається позивач, укладений 03.06.1946 р., тобто більше ніж за рік до реєстрації Свято-Гіоргійовської православної церкви.

Відтак, суд приходить до висновку що парафія Свято-Гіоргійовської православної церкви, зареєстрована 07.10.1947 році не могла бути стороною договору, на який позивач посилається як на підставу правомірності користування будівлею церкви, що знаходилась у с. Катербург В.-Дедеркальського району Тернопільської області.

Також судом приймається до уваги посилання представника відповідача щодо невідповідності такого договору вимогам Цивільного Кодексу УРСР (в редакції ЗУ УРСР 1922 р. № 55,чинного з 01.02.1923 р., та діючого на момент укладення договору, в частині невідповідності його вимогам, передбаченим ст. 137, а саме, щодо недодержання вимог щодо його засвідчення у нотаріальному порядку, оскільки договори, укладені державними установами та підприємствами як між собою, так і з приватними особами, підлягали обов'язковому засвідченню в нотаріальному порядку, за винятком: 1) договорів з приватними особами на суму не більш 1000 карбованців золотом, 2) договорів державних установ та підприємств між собою на суму не більш 3000 карбованців золотом, 3) правочинів по вкладних, позикових та комісійних операціях кредитних установ, 4) правочинів по купівлі-продажу за готівковий розрахунок, 5) договорів страхування.

В той же час суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що наявність однакових прізвищ осіб, що підписали договір та Статут від 12.09.1991 р. свідчить про те, що це були члени однієї і тієї самої релігійної громади. На зворотній сторінці договору від 03.06.1946 р. та Статуту дійсно містяться однакові прізвища, однак ініціали є різними. Крім того, співставлення року народження, зазначеного біля прізвища кожної особи, що підписались під статутом із датою підписання договору (1946 р.) дозволяє зробити висновок про неможливість п'яти осіб, чиї прізвища містяться у Статуті, мати цивільну дієздатність на момент підписання договору, внаслідок недосягнення повноліття.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1-2 ст. 17 Закону № 987-XII, релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Відповідно до п. 6. Постанови ВРУ № 988-XII Кабінету Міністрів України, Уряду Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським державним адміністраціям забезпечити відповідно до Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" повернення у власність чи передачу у безоплатне користування релігійним громадам культових будівель і майна з урахуванням:

- прав релігійних громад, яким належали ці будівлі і майно на момент їх переходу у власність держави;

- прав релігійних громад, які користуються цими будівлями і майном у встановленому законом порядку;

- вкладення коштів релігійними громадами у спорядження, переобладнання культової будівлі і тривалості користування нею;

- наявності у даному населеному пункті (місцевості) інших культових будівель та їх використання релігійними громадами відповідних віровизнань;

- інших суттєвих обставин у їх сукупності.

Рішення відповідного державного органу має бути мотивованим.

Суд звертає увагу що, у спірному випадку, з боку зареєстрованої 12.09.1991 р. св. Юр»ївської парафії с. Катеринівка з метою належної реалізації в установленому законом порядку свого права користування цією будівлею і майном, до Тернопільської облдержадміністрації не надходило жодних звернень щодо передачі у власність культової будівлі церкви Георгія Переможця з часу її державної реєстрації.

Представником позивача під час розгляду справи зазначалося, що до відома начальника Департамента культури, релігій та національностей Тернопільської ОДА, доводилось про наявність договору від 03.06.1946 р., що підтверджується відеозаписом, оглянутим у судовому засіданні при розгляді даної справи та поясненнями свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 Вважає, що Тернопільська ОДА, дотримуючись принципу неупередженого прийняття рішення, зобов'язана була перевірити всі документи які є в релігійної громади УПЦ та на підставі яких остання користується будівлею храму, однак цього не зробила та проігнорувала наявний в громади УПЦ договір 1946 р.

Також в судовому засіданні він посилався на те, що спірне розпорядження ОДА прийнято з порушенням принципу рівності перед законом та запобігання всім формам дискримінації, всупереч ст. 35 Конституції України, надавши перевагу громаді УПЦКП, знівелювавши договором 1946 року, ОДА прийняла дикримінадиційне рішення по відношенню до УПЦ.

В той же час, жодних доказів того, що позивач, з метою захисту та реалізації свого права користування храмовою будівлею, чи набуття, в установленому ч. 2 ст. 17 Закону № ,права власності на неї, надавав чи надсилав відповідачу - Тернопільській облдержадміністрації, копію або оригінал такого договору позивачем суду не надано. Враховуючи те, що такий договір знаходився на зберіганні у позивача, та не був наданий відповідачу, суд приходить до висновку, що відповідач - Тернопільська облдержадміністрація - не був ознайомлений із його змістом та був позбавлений можливості врахувати його під час видання спірного розпорядження.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 підтвердив, що у матеріалах реєстраційної справи, наявної у Департаменті культури, релігії та національностей ОДА, був тільки статут Катеринівської парафії храму св. Юрія УПЦ с. Катеринівка зареєстровано 06.12.1991 р. за № 279.

Згідно ч. 2 ст. 161 та ст. 244-2 КАС України в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-УІІІ від 12.02.2015 р., при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України та водночас, суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Позивач вважає висновок, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18.11.2009 р., таким, що підлягає до застосування у спірних правовідносинах.

У даному рішенні Верховним судом України висловлено наступну провову позицію. Культова будівля, що знаходиться у правомірному користуванні релігійної громади не може бути передана у почергове користування двом або більше релігійним громадам у порядку визначеному ч. 3 ст. 17 зазначеного Закону до розірвання попередньої угоди в порядку та з підстав, передбачених цивільним законодавством України.

Проаналізувавши зміст спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що у даному випадку такий висновок не підлягає до застосування, зважаючи на те, що судом встановлено, що парафія Свято-Гіоргійовської православної церкви, зареєстрована 07.10.1947 році не могла бути стороною договору, на який позивач посилається як на підставу правомірності користування будівлею церкви, що знаходилась у с. Катербург В.-Дедеркальського району Тернопільської області, а зареєстрована у 12.09.1991 р. св. Юр»ївська парафія с. Катеринівка до Тернопільської облдержадміністрації не зверталась щодо передачі у власність культової будівлі церкви Георгія Переможця з часу її державної реєстрації.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо заборони чинити перешкоди у користуванні церквою, суд виходить з того, що жодних доказів наявності таких перешкод з боку другого відповідача Релігійної громади «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату, після видання спірного розпорядження позивачем суду не надано, а судом, на виконання вимог ч. ст. 69 КАС України, не здобуто. Натомість у матеріалах справи наявні акти огляду території церкви Св. Герогія Переможця, складені депутатами Катеринівської сільської ради, які засвідчують безперешкодне почергове користування храмовою будівлею обома релігійними громадами.

Представник позивача також вважає недостатніми і необґрунтованими підстави прийняття оспореного розпорядження, зокрема, зазначає, що зазначені у преамбулі висновки райради від 17.04.15 р., сільради від 13.07.15р. були отримані на запит ОДА від 25.06.15р. який в свою чергу стосувався реєстрації статуту УПЦ в новій редакції. Також зазначає, що станом на червень-серпень 2015 р. в с. Катеринівка не було зареєстрованої громади УПЦКП, лише 02.09.15р. була утворена нова громада УПЦКП.

Аналізуючи підстави прийнятого розпорядження, суд зазначає, що звернення представників зареєстрованої 02.09.2015 р. Релігійної громади «Парафія Святого Георгія Побідоносця» села Катеринівка Кременецького району Тернопільської єпархії Української православної церкви Київського Патріархату надійшло до Тернопільської ОДА 04.09.2015 р. та зареєстровано Департаментом культури релігії та національностей 09.09.2015 р., а висновки райради від 17.04.15р., сільради від 13.07.15р. містять рекомендації щодо розгляду питання про проведення почергового богослужіння між громадами. Разом з тим, судом встановлено, та не заперечується сторонами, а також є загальновідомим фактом, а відтак не потребує в силу вимог ч. 2, 3 ст. 72 КАС України доказування, що станом на час видання спірного розпорядження, міжконфессійний конфлікт у сел. Катеринівка тривав та загострювався, про що свідчать численні звернення до правоохоронних органів та повідомлення у ЗМІ.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані.

Суд також звертає особливу увагу на наступне.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, та зважаючи на те, що при дослідженні спірних правовідносин, встановлено що оскаржене розпорядження фактично виконується сторонами та таке виконання призупинило загострення існуючого між сторонами конфлікту, суд вважає, що суб'єктом владних повноважень - Тернопільскою ОДА - при виданні спірного розпорядження дотримано принцип пропорційності, що полягає у дотриманні необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Метою, вказаною у преамбулі розпорядження, є врегулювання міжконфесійного конфлікту. А позивач, за наявності визначеного відповідачем порядку користування культовою будівлею фактично жодним чином не позбавлений реалізації свого права, передбаченого ст. 35 Конституції України та ст. 3 Закону № 987-XII.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що укладений на виконання спірного розпорядження громадою УПЦ с. Катеринівка 22.09.15 р. договір на почергове користування храмом не має юридичної сили, оскільки оцінка його дійсності виходить за межі предмету спору у даній справі.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджених в судовому засіданні належними та допустимими доказами, дає суду підстави із врахуванням критеріїв оцінювання рішення суб'єкта владних повноважень, які містяться у ч.3 ст. 2 КАС України, визнати позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними матеріалами справи, і такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, інші доводи сторін не можуть бути прийняті до уваги судом та вплинути на висновки суду при вирішенні питання про правомірність прийняття оскарженого рішення, оскільки жодного відношення до підстав, за яких відбулось його прийняття, не мають, та вищевикладених висновків суду жодним чином не спростовують.

У відповідності до вимог ст. 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоводленні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 05.02.2016 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.