Справа № 607/17498/14а
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 876/5346/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Дяковича Т.В., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Тернопільської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватного вищого навчального закладу "Інститут економіки і підприємництва", приватного підприємства "Матла" про визнання незаконним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_4 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовною заявою до Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Тернопільської міської ради від 05.02.2010 року № 5/32/57 «Про надання в оренду земельної ділянки площею 2,9305 га за адресою проспект Злуки для будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими закладами спортивного призначення та відкритими спорудами загального користування».

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_4 оскаржив постанову суду першої інстанції. Вважає, що вона винесена без належного з'ясування обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду та прийняти нову про задоволення позову.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення Тернопільської міської ради прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки земельна ділянка, надана в оренду оскаржуваним рішенням, могла бути передана у користування лише виключно за результатами проведення земельних торгів, надання земельної ділянки здійснювалося без розроблення та затвердження документації із землеустрою. Крім того, вважає, що рішенням Тернопільської міської ради грубо порушені права мешканців міста Тернополя і його право на зайняття фізичною культурою і спортом, оскільки територія, де можна займатися спортом, зменшилася.

В судовому засіданні представники сторін заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Апелянт, належним чином повідомлений про час і місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання апеляційної інстанції не прибув.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Тернопільської міської ради № 4/18/109 від 03.03.2006 року приватному вищому навчальному закладу "Інститут економіки та підприємництва" затверджений проект відведення земельної ділянки під розташування спортивного комплексу за адресою: проспект Злуки та надано останньому земельну ділянку площею 2,9305 га в оренду терміном на 5 років.

На підставі цього рішення між Тернопільською міською радою та приватним вищим навчальним закладом "Інститут економіки і підприємництва" укладений договір оренди землі, строком на 5 років терміном дії до 03 березня 2011 року. Зі змісту договору вбачається, що на земельній ділянці знаходиться футбольне поле з біговою доріжкою та п'ять заасфальтованих площадок. Умови використання земельної ділянки - для будівництва спортивного комплексу, цільове призначення земельної ділянки - землі житлової та громадської забудови.

Рішенням Тернопільської міської ради № 5/29/87 від 02.10.2009 року затверджено містобудівне обґрунтування будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими закладами спортивного призначення та відкритими спортивними спорудами загального користування приватному вищому навчальному закладу "Інститут економіки і підприємництва" на орендованій земельній ділянці за адресою: проспект Злуки у м. Тернополі.

05 лютого 2010 року Тернопільською міською радою прийняте рішення №5/32/57 про надання приватному вищому навчальному закладу "Інститут економіки і підприємництва" в оренду терміном на 10 років земельної ділянки площею 2,9305 га, яка знаходиться за адресою: проспект Злуки у м. Тернополі із земель житлової та громадської забудови для будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями спортивного призначення та відкритими спортивними спорудами загального користування; розірвано договір оренди землі від 24 липня 2006 року за взаємною згодою сторін, зобов'язано приватний вищий навчальний заклад "Інститут економіки і підприємництва" в місячний термін оформити надання земельної ділянки відповідною документацією.

20 січня 2011 року між Тернопільською міською радою та приватним вищим навчальним закладом "Інститут економіки і підприємництва" укладений договір про передачу в оренду терміном на 10 років земельної ділянки площею 29305 кв.м., яка знаходиться за адресою проспект Злуки, у м. Тернополі із земель житлової та громадської забудови для будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими приміщеннями спортивного призначення.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що Тернопільська міська рада, приймаючи оскаржуване рішення, діяла в межах повноважень, передбачених ст.ст. 123, 124 Земельного кодексу України та відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про оренду землі».

Ухвалюючи таку постанову суд першої інстанції вважав, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до компетенції адміністративного суду. Апеляційний суд вважає, що даний позов не може розглядатись за правилами КАС України, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КАС право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть.

Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС України вбачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 оскаржує рішення Тернопільської міської ради від 05.02.2010 року № 5/32/57 «Про надання в оренду земельної ділянки площею 2,9305 га за адресою проспект Злуки для будівництва групи житлових будинків з вбудовано-прибудованими закладами спортивного призначення та відкритими спорудами загального користування», яке є правовим актом індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обов'язки тільки тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власника чи орендаря земельної ділянки), в тому числі, і позивача ОСОБА_4, прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним рішенням, не породжує для нього і права на захист, тобто права на звернення із таким адміністративним позовом.

Посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки зазначене рішення не стосується його безпосередньо.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі "Zand v. Austria" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України). Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України міська рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Таким чином, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.11.2014 року у справі № 21-493а14, 09.12.2014 року у справі № 21-308а14, а відповідно до статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Вирішуючи спір по суті, Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області залишив поза увагою те, що у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач, як власник землі, вільний у виборі суб'єкта надання права користування земельною ділянкою в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснює владних управлінських функцій.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно користування землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянутий за правилами КАС України.

Не обговорюючи питання правильності застосування судом першої інстанції норм Земельного кодексу України, апеляційний суд вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи вищенаведене, Львівський апеляційний адміністративний суд приходить до висновку, що даний спір має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин слід закрити провадження у справі, роз'яснивши позивачу про його право звернутися до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч. 3 ст. 160 КАС України, ст. ст. 157, 160, 195, 196, 198, 202, 203, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 квітня 2015 року у справі № 607/17498/14-а скасувати і провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий Л.П. Іщук

Судді В.П. Дякович

Т.В. Онишкевич