Справа № 2-а-383/09/1533
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2010 р.Справа № 2-а-383/09/1533

Категорія: 2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Горяінова К.А.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі: головуючого Запорожана Д.В., суддів Яковлева Ю.В, ОСОБА_1 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління пенсійного фонду України в м. Южне Одеської області на постанову Южного міського суду Одеської області від 2 жовтня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління пенсійного фонду України в м. Южне Одеської області, про визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії, як «Дитині війни»,

ВСТАНОВИЛА:

21.09.2009р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до УПФ України в м. Южне Одеської області, про визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії, як «Дитині війни»за період з 2006р. по травень 2009р.

Постановою Южного міського суду Одеської області від 2 жовтня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову відповідача щодо нарахування та виплаті позивачу щомісячної соціальної допомоги відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Зобовязано відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу щомісячну державну соціальну допомогу за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р., у сумі 703,87 гривень, та з 01.05.2008р. по 31 грудня 2008р., у сумі 714, 33 гривень, та з 01.01.2009р. по 01.05.2009р., у сумі 398,4 гривень, а всього на загальну суму 1816,6 гривень.

Допущено негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення за один місяць.

Судові витрати у розмірі 3,4 гривень стягнуто з держбюджету на користь позивача.

В іншій частині позову відмовлено.

УПФ України в м. Южне Одеської області просить скасувати зазначену постанову як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач відноситься до категорії «діти війни»; взятий на облік відповідачем, отримує пенсію за віком, підвищення до пенсії як «дитина війни»отримував в обсязі меншому ніж передбачений ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»вiд 18.11.2004 № 2195-IV (далі Закон № 2195-IV) в редакції, яка діяла до 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зупинено на 2006 рік дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV було внесені такі зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»: виключено пункт 17 ст. 77; стаття 110 викладена в такій редакції: установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету".

Вказані положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»не були визнані неконституційними.

Порядок запровадження у 2006 році пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Кабінетом Міністрів України визначений не був.

Таким чином у 2006 році відповідач не мав підстав проводити виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»вiд 19.12.2006 № 489-V (далі Закон № 489-V) дію ст. 6 Закону № 2195-IV з урахуванням ст. 111 Закону № 489-V призупинено на 2007 рік.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону № 489-V.

Відповідно до п. 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України»вiд 28.12.2007 № 107-VI (далі Закон № 107-VI) внесено зміни до ст. 6 Закону № 2195-IV дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни - 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Положення п. 41 розділу ІІ Закону № 107-VI були визнані такими, що не відповідають Конституції України, згідно з рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах

повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 22 травня 2008 року підвищення до пенсії повинне виплачуватись у розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008р. «ОСОБА_3 питання соціального захисту окремих категорій громадян»(далі - Постанова КМ України № 530), не приймаються колегією суддів.

Обчислення підвищення до пенсії, виходячи з розміру, встановленого Постановою КМ України № 530, є порушенням засад пріоритету законів над підзаконними актами, а тому розрахунок такого підвищення повинен здійснюватись з розміру, встановленого ст. 6 Закону № 2195-IV.

Щодо доводів апелянта про те, що поняття «мінімальна пенсія за віком», про яке йдеться в ст. 28 Закону України вiд 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»(далі Закон № 1058-IV), застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом і не стосується «дітей війни»відповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV, то вони є безпідставними.

Положення ст. 28 Закону № 1058-IV не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів не враховує посилання апелянта на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону № 2195-IV.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів Пенсійного фонду України, оскільки суд не приймав рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Крім того, Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України»і здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону № 1058-IV рішення щодо призначення, донарахування перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Колегія суддів не враховує посилання апелянта на порушення позивачем строку звернення до суду, оскільки ч. 1 ст. 100 КАС України передбачено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як вбачається з матеріалів справи відповідач своїм правом у ході розгляду справи в суді першої інстанції не скористався, тобто не наполягав на застосуванні наслідків передбачених наведеною статтею. З урахуванням чого, у суду апеляційної інстанції також немає підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Отже, в період з 09 липня 2007р. по 31 грудня 2007р., з 22 травня 2008р. по 31 грудня 2008р. та з 1 січня 2009р. по 01 травня 2009 відповідач був зобов'язаний нараховувати та сплачувати підвищення до пенсії позивачу в розмірі, встановленому ст. 6 Закону № 2195-IV, в редакції закону, яка діяла до 01.01.2006 року.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно покладено на відповідача обовязок щодо перерахунку та виплаті пенсії позивачу, правильно визначено початкові і кінцеві дати здійснення такого перерахунку та розмежовано періоди стягнення.

Однак, приймаючи постанову суд першої інстанції взяв на себе не властиві йому функції щодо визначення конкретної суми, що підлягає виплаті позивачеві. Помилково стягнув з держбюджету на користь позивачу суму держмита у повному обсязі, без урахування вимог ст. 94 КАС України.

Окрім того, приймаючи до уваги часткове отримання позивачем спірних сум підвищення до пенсії, та з метою запобігання виникненню неясності при виконанні постанови суду, колегія суддів вважає за необхідне уточнити в цій частині рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України - підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 201, 205, 207 КАС України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в м. Южне Одеської області задовольнити частково.

Постанову Южного міського суду Одеської області від 2 жовтня 2009 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: «Адміністративний позов задовольнити частково. Визнати протиправною відмову Управління пенсійного фонду України в м. Южне Одеської області щодо нарахування та виплаті ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 01 травня 2009 року. Зобовязати Управління пенсійного фонду України в м. Южне Одеської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та провести відповідні виплати за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року та з 01 січня 2009 року по 01 травня 2009 року, з урахуванням сум, виплачених у ці періоди. Допустити негайне виконання постанови суду в межах суми стягнення за один місяць. В іншій частині позову відмовити. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1,7 гривень».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий /ОСОБА_3/

Судді /ОСОБА_4/

/ОСОБА_1/