Справа № 804/14103/14
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-06-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Пелих А.А.
представника позивача: ОСОБА_1,
представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Приватного підприємства «Адоніс»
до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
В обґрунтування позовних вимог в частині, що розглядається судом, з урахуванням додаткових пояснень, зазначалося, що відповідач за результатами документальної планової виїзної перевірки позивача дійшов помилкового висновку про порушення останнім податкового законодавства та про заниження ним внаслідок цього податку на прибуток підприємства, завищення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток та заниження податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно включив до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток підприємств звітного податкового періоду відповідні суми витрат за господарськими операціями з ТОВ НВП «Південбудпром», ФОП ОСОБА_4, ТОВ «Лантиком», ПП «Строймонтаж-ЛМЛ» та ТОВ «Мега Пром», а також правомірно сформував податковий кредит на підставі належним чином оформлених податкових накладних. Щодо висновку відповідача про втрату цементом властивостей у звязку із його зберіганням на складі понад граничні строки, то, по-перше, працівники податкової інспекції не є спеціалістами в цій галузі для надання таких висновків, а, по-друге, цемент, властивості якого ставляться під сумніви перевіряючими, був реалізований та від покупців не надходило претензій щодо якості придбаного товару та не проводилося повернення коштів за неякісний товар. Відносно твердження відповідача про відсутність звязку із господарською діяльністю позивача операцій щодо реалізації цементу за ціною нижчою від ціни його придбання позивач зазначав, що право на податковий кредит не може ставитися в залежність від наявності економічної вигоди в результаті здійснення тих чи інших господарських операцій. Також позивач вказував на те ще, що послуги, отримані від ТОВ НВП «Південбудпром» та від ФОП ОСОБА_4 не можуть вважатися безоплатно отриманими через наявність нестягнутої кредиторської заборгованості, як на це вказує відповідач, оскільки така кредиторська заборгованість не є безнадійною і строк позовної давності по її стягненню не сплинув у звязку із перериванням його перебігу складанням додаткових угод про реструктуризацію боргу. Крім того позивач посилався на те, що вищеозначені правочини недійсними в судовому порядку не визнавалися та є реальними, що посвідчується відповідними первинними документами, які були надані до перевірки, а акт перевірки не містить фактів, які б спростовували підтвердження цими первинними документами відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між сторонами даного правочину.
Представники позивача у судовому засіданні підтримали адміністративний позов щодо оскарження податкових повідомлень-рішень в частині, по якій не досягнуто податковий компроміс, та, посилаючись на вищенаведені доводи, просили позов задовольнити.
Представники відповідача у судовому засіданні також заперечували проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових заперечення на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно п.771. ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України, відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок субєктів господарювання на 2 квартал 2014 року та на підставі направлень від 10.06.2014р. №335, №336, №357, №358, №303, виданих Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області, працівниками цього контролюючого органу була проведена документальна планова виїзна перевірки ПП «Адоніс» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2012р. по 31.12.2013р., валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012р. по 31.12.2013р.
За результатами означеної перевірки складено акт від 08.07.2014р. №2422/22/30317066, яким зафіксовано встановлене в ході проведення перевірки порушення позивачем, зокрема, приписів п.135.1, п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.10 ст.137, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139, п.144.1 ст.144, п.146.5 ст.146 Податкового кодексу України, внаслідок чого ПП «Адоніс» занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 370776,00грн.; порушення приписів п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.п.39.1.1 п.39.1 ст.39, п.188.1 ст.188, п.189.1 ст.189, п.198.1, п.198.3, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, у звязку із чим занижено податок на додану вартість на загальну суму 203916,00грн. (т.1 а.с.35-94).
Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування вищевказаних податкових повідомлень-рішень в частині, по якій не досягнуто податковий компроміс, суд зважає на наступне.
Відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодекс України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Як вбачається з матеріалів справи, у перевіряємому періоді ПП «Адоніс» було укладено договір купівлі-продажу з ТОВ «Лантиком» від 21.12.2012р. №5555, згідно якого ТОВ «Лантиком», як продавець, зобовязувався передати ПП «Адоніс», як покупцю, у власність продукцію бетонну суміш готову (БСГ) в асортименті з доставкою, а покупець зобовязувався прийняти цей товар та оплатити його на умовах цього договору (т.1 а.с.134-135).
На вартість поставленого товару ТОВ «Лантиком» було виписано податкову накладну №353 від 21.12.2012р. (т.1 а.с.139).
На бетонну суміш надано паспорт якості №125/45-5 (т.3 а.с.105).
Отримана бетонна суміш була оплачена позивачем у повному обсязі, що посвідчується банківською випискою (т.2 а.с.235).
Також з матеріалів справи вбачається, що у перевіряємому періоді ПП «Адоніс» було укладено три договори з ТОВ «Мега Пром», а саме:
- договір від 19.11.2012р. №7756 на виконання монтажних робіт, відповідно до якого ПП «Адоніс», як замовник, доручає, а ТОВ «Мега Пром», як підрядник, зобовязується виконати роботи по монтажу пневмокамерних насосів НПА-60 (2 штуки) (т.1 а.с.151).
Поставка насосів пневмокамерних НПА-60 на виконання умов вищенаведених договорів підтверджується рахунком-фактурою №СФ-006787 від 31.10.2012р, видатковими накладними №Р РН-1761 від 31.10.2012р., №Р РН-7755 від 26.11.2012р. та податковими накладними від 31.10.2012р. №1761, від 26.11.2012р. №720 (т.1 а.с.143-145,148-149).
Монтажні роботи по установці насосів проводилися відповідно до наряду-допуску на обєкти для проведення монтажних робіт від 19.11.2012р. (т.3 а.с.101).
Поставлені насоси та роботи по їх монтажу були оплачені позивачем у повному обсязі, що посвідчується банківською випискою (т.2 а.с.236,239).
Судом встановлено, що контролюючим органом не заперечується факт придбання позивачем вищеозначеної бетонної суміші та пневмокамерних насосів НПА-60 (2 штуки), однак, відповідач вважає, що через не надання до перевірки товарно-транспортних накладних, які посвідчують перевезення вказаних товарів саме від ТОВ «Лантиком» та ТОВ «Мега Пром», ці товари були отримані ПП «Адоніс» від невстановлених осіб, а тому є безоплатно отриманими і їх вартість має бути віднесена до складу доходу перевіряємого періоду.
Однак, суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки відсутність у покупця товарно-транспортних накладних на перевезення товару, яке здійснювалося його контрагентами-постачальниками за власний рахунок, не може беззаперечно свідчити про нереальність господарської операції саме щодо придбання таких товарів. Товарно-транспортна накладна є обовязковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, а законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та податку на додану вартість. При цьому позивач не здійснював витрат на придбання транспортних послуг з метою доставки на свій склад товарно-матеріальних цінностей від означених контрагентів, оскільки обовязки з доставки товарів відповідно до умов договорів із ними покладено на постачальників.
Відносно не надання до перевірки сертифікатів відповідності та/або походження на зазначений у податкових та видаткових накладних товар, суд зазначає, що позивачем до перевірки надані усі необхідні первині документи для фактичного встановлення реальності господарської операції з його контрагентами-постачальниками ТОВ «Лантиком» та ТОВ «Мега-Пром», тому відсутність сертифікатів за наявності належним чином оформлених первинних документів не може бути підставою для визнання господарської операції нереальною.
Таким чином, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його вищенаведеними контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів, а також документів, оформлених на виконання умов укладених договорів, які повністю відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача та рух його активів.
Наведені первинні документи були надані позивачем до перевірки та відображені в акті, складеному за її результатами.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладених ПП «Адоніс» з ТОВ «Лантиком» та ТОВ «Мега Пром» договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо. В межах спірних правовідносин позивач не складав податкових накладних, а отримував такі податкові накладні від контрагентів та згідно них і формував податковий кредит за відповідні періоди.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеним вище контрагентами, так і на час їх виконання, вказані субєкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Виписані цими субєктами господарювання податкові накладні на підставі укладених з позивачем договорів оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України, що відповідачем не заперечується.
Як зазначалося вище, контролюючий орган за результатами перевірки позивача дійшов висновку, що через реалізацію ПП «Адоніс» товарів (цементу) за ціною нижчою від ціни його придбання, а також через зберігання позивачем цементу, який частково втратив свої властивості у звязку із знаходженням його на складі понад встановленого строку зберігання, означені товари не використовуються в господарській діяльності позивача, так як не спрямовані на отримання прибутку, який є однією з основних ознак такої діяльності, а відсутність повязаності операцій з господарською діяльністю платника податку виключає у останнього право на віднесення сум податку на додану вартість за такими операціями до складу податкового кредиту.
Наведена обставина позивачем визнається. При цьому позивачем ще при проведенні перевірки були надані письмові пояснення від 27.06.2014р. за №2706-01, в яких зазначалося, що, незважаючи на сплив терміну зберігання вказаного цементу, останній в подальшому все одно був реалізований і від покупців скарг щодо цього не надходило. Відповідачем такі доводи не спростовані.
Також судом встановлено і позивачем визнається, що протягом перевіряємого періоду ПП «Адоніс» було здійснено реалізацію цементу марок ПЦ І-500-Н, ШПЦ ІІІ/А-ІІІ-400, Портландцемент ПЦ І І/А-ІІІ-400, ПЦ І-500-Н та ПЦ ІІ/АШ-400 за ціною нижче від ціни придбання на загальну суму 4817,00грн.
Як пояснив представник позивача, реалізація за такою ціною була викликана необхідністю залучення нових закупівельників, а також необхідністю реалізації товару, який має скорочені терміні зберігання.
При цьому ціни, за якими реалізовувався означений цемент, не були нижче звичайних цін, що не заперечується відповідачем.
Реальність господарських операцій позивача щодо закупівлі позивачем цементу марок ШПЦ ІІ/А-400, ШПЦ ІІІ/А-Ш-400, ШПЦ І/А-Ш-400, ПЦ ІІ/БШ-400, ПЦ І-500-Н та ПЦ ІІ/БШ-400, а також марок ПЦ І-500-Н, ШПЦ ІІІ/А-ІІІ-400, Портландцемент ПЦ І І/А-ІІІ-400, ПЦ І-500-Н та ПЦ ІІ/АШ-400, на підставі яких ПП «Адоніс» було сформовано податковий кредит відповідного звітного періоду, контролюючим органом також не заперечується, як і не заперечується реальність операцій з подальшої реалізації цього товару.
Єдиною підставою для заперечення контролюючим органом права позивача на віднесення сум податку на додану вартість за такими операціями до складу податкового кредиту є збитковість таких операцій і не повязаність їх через це з господарською діяльністю підприємства.
Так, за змістом п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Разом з тим, жодною з норм Податкового кодексу України не передбачено залежність права платника податку на віднесення витрат до складу витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також права останнього на включення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту від наявності чи відсутності у нього прибутку за окремими господарськими операціями.
Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не повязана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик неотримання доходу від конкретної господарської операції. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 28.02.2011р. у справі за позовом ДП «Пілснер Україна» до Сквирської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області про скасування податкового повідомлення-рішення.
Також суд звертає увагу не те, що сам відповідач зазначав, що не всі господарські операції позивача були збитковими.
Судом встановлено, що між ПП «Адоніс», як замовником, та ТОВ НВП «Південбудпром», як виконавцем, було укладено договір підряду №03/11 від 11.03.2008р. щодо реконструкції та будівництва виробничої бази по вул. Комісара Крилова, 25 (т.2 а.с.33-45).
Відповідно до п.п.3.3 р.3 цього договору кінцевий розрахунок здійснюється замовником не більш 30 днів після повного завершення виконання робіт підрядником, включаючи усунення виявлених під час приймання робіт недоліків.
Згідно п.п.3.4 р.3 договору оплата здійснюється на підставі актів приймання передачі виконаних робіт форми КБ-2в, КБ-3.
Як вбачається з актів форми КБ-2в, КБ-3, локальних кошторисів та довідок про вартість виконаних робіт за договором підряду №03/11 від 11.03.2008р. роботи щодо реконструкції та будівництва виробничої бази по вул. Комісара Крилова, 25 були завершені ТОВ НВП «Південбудпром» у грудні 2010 року (т.2 а.с.40-124).
Тобто до січня 2011 року позивач повинен був розрахуватися з ТОВ НВП «Південбудпром» за виконанні останнім роботи.
Разом з тим, з картки рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками» вбачається, що заборгованість ПП «Адоніс» за виконанні ТОВ НВП «Південбудпром» за договором підряду №03/11 від 11.03.2008р. роботи станом на 31.12.2013р. становить 556717,00грн. (т.2 а.с.125-176).
Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Таким чином, строк позовної давності по стягненню заборгованості позивача за договором підряду №03/11 від 11.03.2008р. мав скінчитися у січні 2014 року.
Водночас ч.1 ст.264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.
Згідно ч.3 ст.264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Судом встановлено, що 01.10.2011р. між ПП «Адоніс» та ТОВ НВП «Південбудпром» було укладено додаткову угоду №1 до договору підряду №03/11 від 11.03.2008р., відповідно до якої строк погашення заборгованості по вказаному договору за виконані роботи, що утворилася на 01.10.2011р. у сумі 1723832,35грн., в тому числі ПДВ 287305,39грн. вважати 01.10.2014р. (т.2 а.с.39).
Тобто, 01.10.2011р. при укладенні означеної вище додаткової угоди позивачем фактично було вчинено дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед ТОВ НВП «Південбудпром» у розумінні приписів ч.1 ст.264 ЦК України та встановлення строків його погашення, а, отже, перебіг позовної давності по стягненню цієї заборгованості перервався.
Крім того, позивачем після укладення вищеозначеної додаткової угоди вчинялися дії щодо погашення виниклої заборгованості і з наявної станом на 01.10.2011р. заборгованості у сумі 1723832,35грн. на 31.12.2013р. залишився борг у розмірі 556717,00грн.
За таких обставин, твердження відповідача про те, що означена заборгованість є такою, строк позовної давності по стягненню якої скінчився (безнадійною), а, отже, послуги, надані ТОВ НВП «Південбудпром» - безоплатно отриманими, є помилковими.
Судом встановлено, що між ПП «Адоніс», як орендарем, та ФОП ОСОБА_4, як орендодавцем, було укладено договори оренди №01/06-08 від 01.06.2008р., №02/03-09 від 02.03.2009р. та №03/01-10 від 03.01.2010р. щодо оренди виробничої бази, розташованої за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комісара Крилова, 25, строком на один рік кожний. Крім того між сторонами вказаних договорі були укладені наступні додаткові угоди:
- додаткова угода №1 від 29.02.2012р. щодо реструктуризації боргу по угоді №02/03-09 від 02.03.2009р. до 31.12.2013р. у сумі 5000,00грн.;
- додаткова угода №1 від 31.12.2012р. щодо реструктуризації боргу по угоді №03/01-10 від 03.01.2010р. до 31.12.2013р. у сумі 675000,00грн. Таким чином, відповідно до наведених додаткових угод було реструктуризовані борг позивача перед ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 718000,00грн. (т.2 а.с.185-198).
Водночас, позивачем не було надано ні до перевірки, ні до суду жодних документів щодо реструктуризації чи погашення частини заборгованості перед ФОП ОСОБА_4 за вищенаведеними договорами оренди на суму 302871,44грн. Період виникнення вищевказаної кредиторської заборгованості грудень 2010 року.
Отже, згідно ст.257 Цивільного кодексу України строк позовної давності по стягненню цієї заборгованості позивача спливає у грудні 2013 року. Доказів переривання перебігу цієї позовної давності суду не надано.
Відповідно до п. «а» п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України безнадійна заборгованість - це заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності.
Згідно п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України інші доходи включають: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
З огляду на наведене, позивач повинен був включити до складу доходів суму вказаної безнадійної кредиторської заборгованості перед ФОП ОСОБА_4, однак, в порушення вищеозначених законодавчих приписів цього не зробив, чим занизив податок на прибуток приватних підприємств.
Судом встановлено, що між ПП «Адоніс» та ПП «Строймонтаж-ЛМЛ» протягом перевіряємого періоду було укладено три договори:
- договір №10 від 10.01.2013р. на виконання будівельно-монтажних робіт по улаштуванню фундаменту під цементні силоси;
- договір №17 від 17.01.2013р. щодо ремонту покрівлі адміністративної будівлі з прилеглими складськими приміщеннями (т.1 а.с.155-168).
Реальність виконання вищеозначених господарських операцій не підтверджена відповідними первинними документами, такими як актами приймання-передачі будівельних майданчиків, актами приймання-передачі будівельних матеріалів, обладнання, проектною документацією та будівельною документацією за встановленою формою, наявність яких передбачена умовами вказаних договорів, а також документами, що підтверджують перебування працівників вказаних підприємств на території позивача тощо.
До перевірки і первинно до суду позивачем було надано акти здачі-прийняття робіт за цими договорами, за якими взагалі не можливо встановити зміст та обсяг господарських операцій, оскільки в них лише загальною фразою вказано назву виконаних робіт (т.1 а.с.157,166-167). Акти за формою КБ-2в були надані суду в подальшому без пояснення причини ненадання їх до перевірки, до заперечень на акт, складений за її результатами, а також первинно до суду (т.3 а.с.102-104).
Наданий позивачем проект виконання робіт «Технологічної лінії перевантаження навального цементу з вагонів-хоперів до автоцементовозів» містить опис саме цих робіт, а не робіт з улаштування цементних силосів та улаштуванню фундаменту під ці цементні силоси (т.3 а.с.6-74).
Також слід зазначити, що відповідно до акту приймання-передачі до договору №10 від 10.01.2013р. задля улаштуванню фундаменту під цементні силоси ПП «Адоніс» 10.01.2013р. передало ПП «Строймонтаж-ЛМЛ» бетонну суміш у кількості 100куб.м. на суму 182250,00грн., яку 21.12.2012р. придбало у ТОВ «Лантиком» за договором купівлі-продажу від 21.12.2012р. №5555 (т.3 а.с.106).
Факт того, що передавалася саме ця бетонна суміш позивачем визнається.
Однак, зважаючи на те, що термін використання бетонної суміші відповідно до технічних характеристик та ДСТУ становить 45-60 хвилин, що підтвердив і представник позивача ОСОБА_5, який є працівником ПП «Адоніс» і був залучений до участі у справі з метою надання пояснень по технічним питанням, використовувати цю бетонну суміш, придбану 21.12.2012р. у роботах по улаштуванню фундаменту під цементні силоси 10.01.2013р. неможливо, що також свідчить про нереальність господарських операцій позивача з ПП «Строймонтаж-ЛМЛ».
Доказів передачі вказаному контрагенту інших матеріалів та обладнання позивачем не надано. З наявних актів здачі-прийняття робіт, а також з актів за формою КБ-2в, наданих позивачем в ході судового розгляду, не вбачається чиї матеріали та обладнання було використано. Жодної проектної документації до означених договорів з ПП «Строймонтаж-ЛМЛ» не надано.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що сукупність наданих доказів не підтверджує факт реальності здійснення господарських операцій позивача з контрагентом ПП «Строймонтаж-ЛМЛ».
Отже, позивач безпідставно відніс до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток, вартість робіт за договорами з цим контрагентом, оскільки такі витрати є документально не підтвердженими, що за змістом п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України виключає їх віднесення до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток.
Тим більше, що приписи абз.2 п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України прямо забороняють платнику податків формувати показники податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку, фінансової звітності та іншими документами, пов'язаними з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 487грн. 20коп., що підтверджується платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи (т.1 а.с.2), а відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача пропорційно частині задоволених позовних вимог у сумі 302,06грн.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Приватного підприємства «Адоніс» до Лівобережної обєднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_6