Справа № 803/1587/13-а
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 803/1587/13-a

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання - Шаблій Л.П.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Ремо» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Ремо» (далі - ПП «Ремо») звернулося з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ ГУ Міндоходів) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення № від 22 квітня 2013 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржуване податкове повідомлення-рішення на підставі акту за №2103/22.1/20134978 від 16 квітня 2013 року «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПП «Ремо» з питань, що становлять предмет заперечення до акту позапланової виїзної документальної перевірки №1410/22.1/20134978 від 13 березня 2013 року». Перевіркою встановлено, порушення пункту 3.1 статті 3, пункту 4.1 статті 4, пунктів 5.2 та 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22 травня 1997 року, із змінами та доповненнями, внаслідок чого ПП «Ремо» занижено податок на прибуток, що підлягав сплаті до бюджету на загальну суму 208 967 грн., в тому числі завищено податок на прибуток за 1 квартал 2010 року на суму 1 772 грн. та занижено податок на прибуток за 3 квартал 2010 року на суму 178 764 грн. 50 коп. та 4 квартал 2010 року на суму 31 974 грн. 16 коп.

Позивач не погоджується з висновками контролюючого органу та винесеним податковим повідомленням-рішенням з тих підстав, що перевіркою зроблені необґрунтовані висновки про не підтвердження фактичного здійснення фінансово-господарських операцій ПП «Ремо» по взаємовідносинах з ПП «Індастріалсервіс», ПП «Паралель ВІД» ПП «Прототип СЛВ», оскільки господарські операції із вказаними контрагентами носили реальний характер, отримані товари і послуги безпосередньо стосуються господарської діяльності ПП «Ремо» і повністю були використані в власній господарській діяльності, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, які були надані для перевірки.

Ухвалою суду від 31 грудня 2015 року допущено процесуальне правонаступництво та замінено відповідача Луцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Волинській області її правонаступником Луцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ ГУ ДФС).

Представник відповідача в поданому письмовому запереченні пред'явленні позовні вимоги заперечив з наступних підстав.

Згідно із договором №8 від 1 грудня 2010 року, укладеним із ПП «Паралель ВІД», ПП «Ремо» мало намір придбати транспортні послуги, проте, в актах приймання-передачі робіт, податкових накладних, рахунках-фактурах не зазначено місце виконання транспортних послуг, куди та звідки здійснювалися вищезазначені перевезення, якими транспортними засобами, коли і ким виконувалися транспортні послуги, ініціали водія, який здійснював перевезення, назва вантажу, який перевозився. ПП «Ремо» не надано до перевірки товарно-транспортні накладні, які б підтверджували доставку вантажу, шляхові листи, специфікації.

Відповідно до укладеного договору із ПП «Індастріалсервіс», ПП «Ремо» мало намір отримати металопрокат та транспортні послуги на загальну суму 979 200 грн. 05 коп., проте, позивачем не надано до перевірки договорів купівлі-продажу (металопрокату), товарно-транспортних накладних, які б підтверджували доставку товару від контрагента, рахунків-фактур, документів складського обліку, доручення на отримання товару, сертифікатів відповідності на придбаний товар, товарно-транспортні накладні та шляхові листи.

Також, ПП «Ремо» реалізувало ПП «Прототип СЛВ» будівельні матеріали згідно із податковими накладними на загальну суму 419 880 грн., в тому числі ПДВ 69 980 грн. Будівельні матеріали отримувались відповідно до довіреностей, виданих ОСОБА_4 - директору ПП «Прототип СЛВ».

Крім того як вбачається з акту перевірки ПП «Паралель ВІД» №5522/22-1/37319777 від 25 жовтня 2012 року, акту перевірки ПП «Індастріалсервіс» №5524/22.1/36892640 від 25 жовтня 2012 року та акту перевірки ПП «Прототип СЛВ» №5524/21.1/36394654 від 25 жовтня 2012 року директори ПП «Паралель ВІД», ПП «Індастріалсервіс» і ПП «Прототип СЛВ» жодних бухгалтерських документів не підписували та фінансово-господарської діяльності не здійснювали, хоча документи надані ПП «Ремо» підписані директорами зазначених контрагентів, які надали пояснення співробітнику Служби Безпеки України у Волинській області про те, що підписи у вказаних документах їм не належать.

З урахуванням наведеного контролюючим органом зроблено висновок про те, що господарські операції ПП «Ремо» із ПП «Паралель ВІД», ПП «Індастріалсервіс», ПП «Прототип СЛВ» фактично проведені не були, а відтак первинні документи надані ПП «Ремо» по взаємовідносинах із зазначеними контрагентами суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Посилається на правомірність висновків контролюючого органу, зроблених при проведенні перевірки та вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення сформоване у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для визнання його протиправним та скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених з позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позову не визнав з мотивів, викладених у письмових запереченнях проти позову, просив в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з 1 квітня 2013 року по 9 квітня 2013 року Луцькою ОДПІ було проведено позапланову виїзну перевірку ПП «Ремо» з питань, що становлять предмет заперечення до акту позапланової виїзної документальної перевірки №1410/22.1/20134978 від 13 березня 2013 року. За результатами перевірки складено акт №2103/22.1/20134978 від 16 квітня 2013 року.

Перевіркою встановлено, порушення пункту 3.1 статті 3, пункту 4.1 статті 4, пунктів 5.2 та 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22 травня 1997 року, із змінами та доповненнями, внаслідок чого ПП «Ремо» занижено податок на прибуток, що підлягав сплаті до бюджету на загальну суму 208 967 грн., в тому числі завищено податок на прибуток за 1 квартал 2010 року на суму 1 772 грн. та занижено податок на прибуток за 3 квартал 2010 року на суму 178 764 грн. 50 коп. та 4 квартал 2010 року на суму 31 974 грн. 16 коп.

На підставі акта перевірки Луцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № від 22 квітня 2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 261 208 грн. 67 коп., в тому числі 208 967 грн. основного платежу та 52 241 грн. 67 коп. штрафної (фінансової) санкції.

ПП «Ремо», не погодившись податковим повідомленням-рішенням, оскаржило його в адміністративному порядку, проте рішенням Державної податкової служби у Волинській області №1988/10/10.2-6 від 16 травня 2013 року та рішенням Міністерства доходів та зборів України №4853/6/99-99-10-01-15 від 13 червня 2013 року, в задоволенні скарги відмовлено та підтверджено правомірність винесення оскаржуваного рішення.

Однак, суд не погоджується з такими висновками Луцької ОДПІ, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що за період охоплений перевіркою ПП «Ремо» перебувало у господарських відносинах з контрагентами ПП «Індастріалсервіс», ПП «Паралель ВІД» та ПП «Прототип СЛВ».

Так, ПП «Ремо» укладені із ПП «Індастріалсервіс» договори про надання транспортних послуг №18 від 30 липня 2010 року та №20 від 1 вересня 2010 року, за умовами яких ПП «Індастріалсервіс» зобов'язується надати ПП «Ремо» транспортні послуги, а ПП «Ремо» прийняти зазначені послуги та сплатити перевізнику винагороду за виконану роботу. Факт завершення перевізником транспортних послуг оформлюється актами приймання-здачі виконаних робіт, які підписуються сторонами договору.

Також між ПП «Ремо» та ПП «Індастріалсервіс» укладений договір №22 від 12 вересня 2010 року, за яким ПП «Індастріалсервіс» зобов'язується виконати за завданням ПП «Ремо» регламентні роботи з передпродажної підготовки рейки.

На виконання зазначених договорів ПП «Індастріалсервіс» виписані ПП «Ремо» податкові накладні №198 від 10 серпня 2010 року на загальну суму 79 083 грн. 60 коп., ПДВ - 13 180 грн. 60 коп., №208 від 20 серпня 2013 року на загальну суму 80 683 грн. 83 коп., ПДВ - 13 447 грн. 28 коп., №224 від 31 серпня 2010 року на загальну суму 74 354 грн. 16 коп., ПДВ - 12 392 грн. 36 коп., №255 від 24 вересня 2010 року на загальну суму 147 000 грн. ПДВ - 24 500 грн., №240 від 16 вересня 2010 року на загальну суму 238 860 грн., ПДВ - 39 810 грн. 04 коп., №255 від 24 вересня 2010 року на суму 147 000 грн., ПДВ - 24 500 грн., №371 від 29 листопада 2010 року на суму 61 747 грн. 97 коп., ПДВ - 10 291 грн. 33 коп., №38 від 16 березня 2010 року на суму 59 382 грн. 72 коп., ПДВ - 9 897 грн. 12 коп.

Отримання послуг та виконання робіт оформлені актами здачі-прийомки виконання робіт: №27 від 10 серпня 2010 року, №30 від 20 серпня 2010 року, №34 від 31 серпня 2010 року, №39 від 16 вересня 2010 року, №46 від 30 вересня 2010 року, №65 від 29 листопада 2010 року, №41 від 29 вересня 2010 року.

За виконані роботи та надані послуги ПП «Ремо» розрахувалось готівковими коштами, за рахунками ПП «Індастріалсервіс», через касу підприжмства, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями прибуткових касових ордерів.

Також, що ПП «Ремо» реалізувало ПП «Індастріалсервіс» будівельні матеріали, що підтверджено наявними в матеріалах справи податковими накладними: №68 від 30 вересня 2010 року на суму 49 729 грн. 30 коп., ПДВ - 9 945 грн. 86 коп., №78 від 20 грудня 2010 року на суму 24 348 грн. 31 коп., ПДВ - 4 058 грн. 05 коп., №79 від 23 грудня 2010 року на суму 38 719 грн. 20 коп., ПДВ - 6 453 грн. 20 коп.

В матеріалах справи наявні довіреності ЯМЗ №332767 від 1 вересня 2010 року та ЯМЗ №324179 від 20 грудня 2010 року виписані ПП «Індастріалсервіс» на отримання від ПП «Ремо» будівельних матеріалів.

Факт здійснення позивачем господарських операцій із ПП «Паралель ВІД» підтверджується договором №8 від 1 грудня 2010 року про надання транспортних послуг. За умовами даного договору ПП «Паралель ВІД» зобов'язувалось за завданням ПП «Ремо» надати транспортні послуги, а ПП «Ремо», в свою чергу, зобов'язувалось прийняти та оплатити зазначені транспортні послуги.

Послуги від ПП «Паралель ВІД» надані відповідно до рахунків-фактур №18 від 3 грудня 2010 року та №33 від 24 грудня 2010 року.

Отримані від ПП «Паралель ВІД» транспортні послуги прийняті ПП «Ремо» згідно актів здачі - прийняття робіт №2 від 3 грудня 2010 року та №5 від 24 грудня 2010 року.

На виконання умов договору №8 від 1 грудня 2010 року про надання транспортних послуг ПП «Паралель ВІД» виписані податкові накладні: №14 від 3 грудня 2010 року на суму 58 027 грн. 20 коп., ПДВ - 9 671 грн. 20 коп., №79 від 23 грудня 2010 року на суму 38 719 грн. 20 коп., ПДВ - 6 453 грн.20 коп.

Про проведення розрахунків із вказаним контрагентом підтверджено наявними у матеріалах справи квитанціями прибуткових касових ордерів.

Господарські операції позивача із ПП «Прототип СЛВ», по поставці будівельні матеріали на загальну суму 419 880 грн. в тому числі ПДВ - 69 980 грн. підтверджується податковими накладними: №67 від 30 вересня 2010 року на суму 150 023,55 грн., ПДВ - 25 003 грн. 93 грн.; №33 від 30 червня 2010 року на суму 99 437 грн. 54 коп., ПДВ - 16 572 грн. 92 коп.; №31 від 29 червня 2010 року на суму 104 963 грн. 84 коп., ПДВ - 17 493 грн. 97 коп.; №66 від 1 вересня 2010 року на суму 65 455 грн. 07 коп., ПДВ - 109 609 грн. 18 коп..

Будівельні матеріали отримані ОСОБА_4 за довіреностями серії ЯОФ №992995 від 30 вересня 2010 року та серії ЯМЗ № 324178 від 21 червня 2010 року.

Оплата за надані послуги проведена у готівковій формі, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.

ПП «Ремо» сформовано у І, ІІ, ІІІ та ІV кварталах 2010 року валові витрати та валовий дохід по взаємовідносинах із ПП «Паралель ВІД», ПП «Прототип СЛВ» та ПП «Індастріалсервіс», а саме: у І кварталі 2010 року валові вітрити - 49 485 грн. 60 коп., валовий дохід - 56 574 грн., у ІІ кварталі 2010 року валовий дохід - 170 334 грн. 50 коп., у ІІІ кварталі 2010 року валові витрати - 715 057 грн. 80 коп., валовий дохід - 229 294 грн. 80 коп., у ІV кварталі 2010 року валові витрати - 127 896 грн. 64 коп., валовий дохід - 31 974 грн. 16 коп.

Відповідно до пункту 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» № 283/97-ВР від 22 травня 1997 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 283/97-ВР) господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Згідно із пунктом 3.1 статті 3 Закону № 283/97-ВР об'єктом оподаткування є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону.

Пунктом 4.1 статті 4 Закону № 283/97-ВР визначено, що валовий доход - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Відповідно до пункту 5.1 та підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 283/97-ВР визначено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із частиною четвертою підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 283/97-ВР, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбаванням товарів (робіт, послуг), до складу валових витрат. Такими підставами є: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, визначені Законом України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 9 цього Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу наведених вище норм Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» вбачається, що визначальною ознакою віднесення платником податку (покупцем) витрат до валових є їх зв'язок з господарською діяльністю платника податку. При цьому, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні придбаного товару (отриманих робіт, послуг) сум ПДВ до складу податкового кредиту, є підтвердження реальності господарської операції належним чином оформленими первинними документами, які є характерними для тої чи іншої господарської операції. Разом з тим, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Досліджені первинні документи, що містять відомості про обставини, які є предметом доказування у цій справі, останні підтверджують обґрунтованість і відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що господарські операції між ПП «Ремо» та ПП «Індастріалсервіс», ПП «Паралель ВІД» і ПП «Прототип СЛВ» не відбулися у зв'язку з відсутністю у позивача товарно-транспортних накладних чи шляхових листів, які відображають переміщення вантажу, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Таким чином, відсутність у документообігу позивача товарно-транспортних накладних не впливає на стан конкретних активів та зобов'язань, та не дають підстав вважати, що господарські операції не відбулися, оскільки їх здійснення за певний період підтверджується іншими документами бухгалтерського обліку, наявність яких згідно із частиною четвертою підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дає право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбаванням товарів (робіт, послуг), до складу валових витрат.

При цьому, суд вважає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Слід зазначити, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту. Не зазначення у первинних облікових документах окремих відомостей, які не впливають на зміст господарської операції, а також відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Висновки контролюючого органу зроблені на підставі актів перевірок контрагентів позивача №5521/22-1/36394654 від 15 жовтня 2012 року, №5524/22-1/36892640 від 25 жовтня 2012 року та №5522/22-1/37319777 від 25 жовтня 2012 року стосовно того, що керівники ПП «Індастріалсервіс», ПП «Паралель ВІД» та ПП «Прототип СЛВ» не підписували від їх імені жодних бухгалтерських документів, а тому господарські операції проведені з ПП «Ремо» є такими, що не відбулися, суд також до уваги не приймає, оскільки згідно із частиною четвертою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, є вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обов'язковість встановлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує з'ясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, посилання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, є безпідставними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10, який зазначив, що «чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту». Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі ««БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі - Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (пункт 49) Європейський Суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пунктах 50-51 згаданого рішення Європейського Суду з прав людини зазначено: «Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.» Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Проаналізувавши зазначене, суд вважає, що наведені в акті перевірки №2103/22.1/20134978 від 16 квітня 2013 року дані є суб'єктивним припущенням контролюючого органу про неможливість здійснення господарських операцій з контрагентами позивача.

Таким чином, досліджені в судовому засіданні докази підтверджують реальність здійснення позивачем господарських операцій по придбанню товарно-матеріальних цінностей у вищевказаних контрагентів, а отже валові витрати за наслідками цих операцій позивачем сформовані правомірно. При цьому ПП «Ремо» підтверджено наявність господарської мети при придбанні товару, одержання прибутку внаслідок його подальшої реалізації та належне оформлення первинних документів.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в акті №2103/22.1/20134978 від 16 квітня 2013 року висновки контролюючого органу не знайшли свого підтвердження в ході з'ясування обставин у справі по суті, відтак адміністративний позов підлягає до задоволення шляхом прийняття постанови про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 22 квітня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 22 квітня 2013 року за №.

Стягнути на користь приватного підприємства «Ремо» (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Вахтангова, 2, ) за рахунок бюджетних асигнувань Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ) 2 294 (дві тисячі двісті дев'яносто чотири) грн. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 5 лютого 2016 року.