Справа № 826/23449/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД”

до

державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено виїзну позапланову документальну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД” з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських відносин з товариством з обмеженою відповідальністю “Сертус” за період з 01.11.2014 по 30.11.2014.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД”:

- пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, статті 93 Цивільного кодексу України, статті 1, 9, 19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (зі змінами та доповненнями);

- товариством з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД” документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із контрагентами-продавцями з товариством з обмеженою відповідальністю “Сертум” за листопад 2014 року 1 283 036,37 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

- придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

- придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

- отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

- ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 Податкового кодексу України, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 Податкового кодексу України) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов’язань продавця. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з акту перевірки державної податкової інспекції у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 03.04.2015 №143/26-59-22-09/39231113, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД” та його контрагентом - товариством з обмеженою відповідальністю “Сертус”.

Як вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД” (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю “Сертус” (постачальник) укладено договір поставки від 21.11.2014 №2111, згідно якого постачальник зобов’язується поставляти і передати у власність покупцю, а покупець зобов’язується прийняти та оплатити товар на умовах, визначених зазначеним договором.

Позивачем на підтвердження виконання умов даного договору та руху активів в процесі здійснення господарської операції надано суду копії: договору поставки від 21.11.2014 №2111, податкових накладних, видаткових накладних.

Також, з матеріалів справи вбачається, що між товариством з обмеженою відповідальністю “Вімпекс ЛТД” (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю “Сертус” (виконавець) укладено типові договори про виконання роботи від 19.11.2014 №б/н та від 20.11.2014 №б/н та договір про надання послуг від 24.11.2014 №б/н, відповідно до яких виконавець зобов’язується на свій ризик виконати роботи (надати послуги) за завданням замовника, ремонтні роботи з використання своїх матеріалів та устаткування, а замовник зобов’язується прийняти і оплатити виконані роботи або надані послуги.

Відповідно до пункту 1.2 зазначених договорів, детальна інформація щодо робіт, які виконуються за договором, міститься в акті, який складається та підписується сторонами за кожний місяць окремо на останню дату.

Позивачем на підтвердження виконання умов даних договорів та руху активів в процесі здійснення господарських операцій надано суду копії: договорів про виконання роботи від 19.11.2014 та від 20.11.2014; договору про надання послуг від 24.11.2014; актів здачі-прийняття робіт (надання послуг); податкових накладних.

У свою чергу, в акті перевірки контролюючим органом зазначено, що державною податковою інспекцією у Шевченківському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складено податкову інформацію від 22.01.2015 №39/22-08 «Про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Сертус» (код ЄДРПОУ 39164985) за листопад 2014 року, згідно якого господарська діяльність товариства з обмеженою відповідальністю «Сертус» здійснювалась без настання правових наслідків, а задля вигоди третіх осіб, та не підтверджено реальність здійснення господарських відносин з контрагентами. Контролюючим органом зазначено, що не вдалося встановити місцезнаходження товариства з обмеженою відповідальністю «Сертус».

Разом з тим, відповідні доводи контролюючого органу не підтверджені належними доказами і фактично зроблені на припущеннях.

Зокрема, під час судового розгляду справи відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про відсутність у позивача та його контрагента можливостей для провадження господарської діяльності. Фактично висновки відповідача зроблені з огляду на те, що контрагента позивача не встановлено за податковою адресою. При цьому, зі змісту акту перевірки від 02.06.2011 №742/11/13-11 вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Сертус» декларувало свої грошові зобов'язання за листопад 2014 року, проте декларацію не визнано як податкову звітність.

В свою чергу нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару (робіт, послуг) має підтверджуватись належними, допустимими та достатніми доказами і не може ґрунтуватись на припущеннях, зокрема, обумовлюватись лише відсутністю у контрагентів технічних можливостей, основних фондів, складських приміщень тощо.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), “Булвес” АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Проте висновки контролюючого органу в межах спірних правовідносин зроблені без доказів залучення позивача до відповідної протиправної діяльності, без дослідження реального руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивача та його контрагента, а лише на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.