Справа № 826/19598/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2016-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 лютого 2016 року № 826/19598/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючий суддя Нагорянський С.І., суддів Літвінової А.В., Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 29.07.2015 № 2323/к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та внести відповідні зміни до його трудової книжки;

- стягнути з Міністерства юстиції України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді;

- допустити негайне виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані протиправним звільненням позивача з державної служби в Міністерстві юстиції України за відсутності на це його реальних намірів та волевиявлення, що призвело до порушення гарантованих статтями 38,43 Конституції України та ст.2 КЗпП України його прав на працю та проходження державної служби.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив суд задовольнити його в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях щодо позову просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, стверджуючи про їх необґрунтованість та правомірність звільнення позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України на підставі поданої ним заяви. Згідно з доводами представника відповідача відсутність у заяві про звільнення позивача конкретної дати звільнення не є доказом відсутності у нього добровільного наміру звільнитися та доказом порушення порядку звільнення, оскільки в заяві зазначено термін з якого позивача необхідно вважати звільненим, а саме з дати реєстрації наказу. Крім того, матеріали особової справи позивача в Міністерстві юстиції України не містять доказів щодо підтвердження анулювання досягнутої домовленості щодо звільнення відповідачем позивача за угодою сторін.

У зв'язку з неприбуттям в судове засідання 13.01.2016 позивача та його представника, суд, керуючись частиною шостою статті 128 КАС України, продовжив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення щодо позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Наказом Міністерства юстиції України від 06.04.2015 № 1019/к ОСОБА_1 призначений на посаду головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із присвоєнням десятого рангу державного службовця.

29.07.2015 позивача усно ознайомлено з наказом Міністерства юстиції України від 29.07.2015 № 2323/к про звільнення його із займаної посади за угодою сторін та про скасування наказу від 07.07.2015 № 1202/6 про надання йому щорічної відпустки з 03.08.2015 по 09.08.2015.

Згідно з актом від 29.07.2015, складеним відповідними посадовими особами Міністерства юстиції України, від ознайомлення з наказом письмово ОСОБА_1 відмовився, мотивуючи тим, що заява про звільнення написана ним під тиском

Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі - Закон України "Про державну службу").

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Відтак, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, позивач перебував на публічній, тобто на державній службі.

За змістом статті 30 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється як за підставами, визначеними цією статтею, так і за загальними підставами, передбаченими Кодексом законів про працю України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП).

Відтак, основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін, та строк, з якого договір припиняється. Відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін.

Отже, обов'язковою умовою для звільнення працівника за пунктом 1 статті 36 КЗпП України є домовленість сторін про дату звільнення.

Як вбачається із заяви позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін, вона не містить ні дати її написання, ні конкретного строку, з якого сторонами може бути припинений трудовий договір, що дає підстави суду стверджувати про відсутність волевиявлення позивача звільнитися з роботи.

Формулювання "датою звільнення вважати дату реєстрації наказу", зазначене позивачем в заяві про звільнення, за висновком суду в розумінні трудового законодавства не є узгодженою сторонами датою звільнення працівника.

Окрім того, згадана заява про звільнення позивача не містить резолюції керівництва Міністерства юстиції України, оформленої відповідно до вимог Інструкції з діловодства в Міністерстві юстиції України (далі - Інструкція), затвердженої наказом названого Міністерства від 04.01.1998 № 4/5 в редакції наказу від 27.07.2010 № 1135/5, оскільки містить лише підпис заступника Міністра юстиції України ОСОБА_3 без зазначення, зокрема, дати його вчинення та вказівки щодо виконання цієї заяви.

Указаною Інструкцією визначено порядок ведення загального діловодства в міністерстві юстиції України, її положення поширюються на всю службову документацію, у тому числі створювану за допомогою персональних комп'ютерів (ПК) (пункт 1.2 Інструкції).

Згідно з пунктом 4.8.1 Інструкції резолюція - це напис на документі, зроблений керівництвом Міністерства що містить вказівки щодо виконання документа.

Відповідно до пункту 4.8.2 вказаної Інструкції резолюція складається з таких елементів: прізвище, ініціал(и) виконавця (виконавців), змісту доручення, терміну виконання, особистого підпису Міністра або його заступників, дати.

Відсутність оформленої належним чином резолюції керівництва Міністерства юстиції України на заяві позивача про звільнення позбавляє суд можливості встановити наявність згоди відповідача щодо припинення трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, інші заяви ОСОБА_1, зокрема від 01.04.2015 про призначення його на посаду головного спеціаліста відділу контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та від 01.07.2015 про надання йому частини щорічної основної відпустки з 03.08.2015, містять як дату їх написання позивачем, та і відповідні резолюції Заступника Міністра юстиції України ОСОБА_4 "Погоджую".

Матеріалами справи також підтверджується, що заява ОСОБА_1 про звільнення не зареєстрована в Міністерстві юстиції України та отримана останнім у невстановлений спосіб, тоді як відповідно до пункту 4.9.1 Інструкції проходження документа в Міністерстві супроводжується обов'язковим проставленням на ньому позначки про надходження (реєстрацію) документа, що проставляється на нижньому полі першого аркуша праворуч і містить такі елементи: найменування Міністерства, дату надходження документа, індекс документа.

У відповідності до пункту 3.3.3 Інструкції реєстрації підлягають всі документи, що потребують обліку, виконання й використання з довідковою метою (розпорядчі, планові, звітні, обліково-статистичні, бухгалтерські, фінансові тощо), як і ті, що створюються і використовуються в Міністерстві, так і ті, що надходять від інших органів і приватних осіб, а також пропозиції, заяви і скарги громадян.

Реєстрації підлягають як традиційні машинописні (рукописні) документи, так і створені за допомогою персонального комп'ютера.

Не підлягають реєстрації в Управлінні документального забезпечення документи зазначені у додатку 2, який містить Примірний перелік таких документів, поміж яких відсутні заяви працівників про звільнення.

Відсутність реєстрації Міністерством юстиції України заяви позивача про звільнення, за висновком суду також вказує на те, що документи щодо його звільнення оформленні відповідачем з порушенням установленої процедури.

Таким чином, звільнення позивача Міністерством юстиції України відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України відбулось за відсутності домовленості між ними щодо дати звільнення позивача з роботи та з порушенням установленої процедури, що є підставою для визнання такого звільнення протиправним.

Судом не приймаються до уваги доводи позивача про те, що заява про звільнення написана ним під тиском, що обґрунтовується відсутністю належних та допустимих доказів, що підтверджують зазначену обставину.

Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному процесі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані підтверджуються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до уваги докази, одержані з порушенням закону. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В розумінні наведених норм законодавства надані позивачем аудіозапис його розмови з керівником Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 та розшифровка цього аудіозапису не є допустимими доказами у зв'язку з тим, що здобуті не в порядку, визначеному процесуальним законодавством України.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З огляду на висновок суду про протиправність звільнення позивача з роботи наказ Міністерства юстиції України від 29.07.2015 № 2323/к про його звільнення підлягає визнанню протиправним і скасуванню, а позивач - поновлення на займаній раніше посаді.

Частиною другою статті 235 КЗпП України також встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому згідно з абзацом 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Враховуючи вищевикладене, також підлягає задоволенню судом вимога позивача щодо стягнення з Міністерства юстиції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день поновлення на посаді, за виключенням компенсації середнього заробітку отриманого позивачем за період працевлаштування за новим місцем роботи.

Згідно з довідкою Міністерства юстиції України від 24.11.2015 № 16-42/569 середньомісячний заробіток ОСОБА_1 становить 5 186,62 грн., а його середньоденний заробіток - 272,98 грн.

Згідно з довідкою Управління справами Верховної Ради України з 18.11.2015 № 9-1-15/1388, ОСОБА_1 з 28.08.2015 працює на посаді помічника-консультанта народного депутата та за період роботи з 28.08.2015 по жовтень 2015 року включно отримав заробітну плату в розмірі 5071,50 грн. За два повних місяці роботи на вказаній посаді його заробіток складає 4803,00 грн., відтак, середньоденний заробіток складає 111,70 грн. (4803,00 грн. : (22 роб. дні + 21 роб. день) = 111,70 грн.).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.07.2015 по день постановлення судового рішення 09.02.2016 в розмірі 23 845,52 грн., в тому числі:

- 5459,60 грн. за період з 30.07.2015 по 27.08.2015

(272,98 грн. середньоденний заробіток в Мін'юсті х (2 роб. дні в липні 2015 р. + 18 роб. днів у серпні 2015 р.) = 272,98 грн. х 20 роб. дні = 5459,60 грн.);

- 17256,96 грн. за період з 28.08.2015 по день поновлення на роботі 09.02.2016

(272,98 грн. середньоденний заробіток в Мін'юсті - 111,70 грн. середньоденний заробіток за новим місцем роботи) х ( 2 роб. дні в серпні + 22 роб. дні у вересні + 21 роб. день у жовтні + 21 роб. день у листопаді + 23 роб. дні у грудні 2015 року + 19 роб. днів у січні + 7 робочих днів у лютому 2016 року) = 161,28 грн. х 107 роб. днів = 18 385,92 грн.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими в частині третій статті 2 КАС України з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність його дій, водночас позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України від 29.07.2015 р. № 2323/к про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 29.07.2015 р. та зобов'язати Міністерство юстиції України внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1.

4. Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 845,52 грн. (двадцять три тисячі вісімсот сорок п'ять гривень 52 коп.).

5. Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контролю за роботою територіальних органів Управління контролю та статистичного забезпечення департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 5186,62 грн. (п'ять тисяч сто вісімдесят шість гривень 62 коп.) допустити до негайного виконання.

Постанова відповідно до частини першої статті 254 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її проголошення особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур