Справа № 158/1766/15-а
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року Справа № 158/1766/15-а

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

суддів Денисюка Р.С., Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Ткачук І.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача Веремчука В.В.,

представників відповідачів Марцих Є.Г., Потапчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, Державної міграційної служби України про визнання рішення нечинним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання нечинним рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №457-15.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 20 лютого 2015 року звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та 02.09.2015 року отримав повідомлення №19 від 31.08.2015 року УДМСУ у Волинській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому було зазначено рішення від 30.07.2015 року № 457-15 Державної міграційної служби України.

Позивач вважає, що рішення ДМС України від 30.07.2015 року № 457-15 прийняте з порушенням норм діючого законодавства, оскільки відмова у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є невмотивована, відповідачем не було враховано, що повернення позивача у Республіку Молдова становить для нього небезпеку, оскільки він засуджений за сфабрикованими проти нього доказами у вчиненні злочинів. Позивач побоюється, що може стати жертвою переслідувачів, які на даний час займають високі та впливові пости в республіці Молдова і були причетні до його сфабрикованої справи. На даний час переслідування відносно нього продовжуються, про що свідчать звернення Генеральної прокуратури Республіки Молдова про його видачу. Позивач просить визнати нечинним рішення ДМС України від 30.07.2015 року №475-15.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 18.12.2015 року (а.с. 53-87) представник відповідача ДМСУ адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржувані рішення прийняті з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

В судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, позивач та його представник - адвокат Веремчук В.В. адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідачів адміністративний позов заперечили та просять відмовити у його задоволенні за його безпідставністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0010 (а.с. 57-87) встановлено, що рішенням ДМСУ від 30.07.2015 року № 475-15 підтримано висновок Управління ДМС у Волинській області, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 86). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 31.08.2015 року №19 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 87).

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі рішення, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.07.2015 року (а. с. 82-84), на підставі якого було прийнято оскаржуване рішення ДМСУ від 30.07.2015 року № 457-15, позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". При цьому, відповідач УДМСУ у Волинській області виходив з того, що: позивач вчинив на території Республіки Молдова злочин неполітичного характеру та мотивом його звернення із зазначеною заявою є намагання уникнути відбування покарання в місцях позбавлення волі за вчинений злочин в країні громадянської належності та притягнення до кримінальної відповідальності за втечу з місць позбавлення волі; значна тривалість часу між виїздом з країни громадянської належності та прибуттям в Україну свідчить про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З висновками органів державної міграційної служби про необхідність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд погоджується, виходячи з такого.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач ДМСУ при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіди, оформлені протоколом від 16.03.2015 року (а.с. 68-70), протоколом №2 від 15.05.2015 року (а. с.75-77), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець смт. Купчинь, Єдинецького району, Республіки Молдова, країна постійного проживання Республіка Молдова м. Кишинів, проживав в Україні в с. Острожець, Млинівського району, Рівненської області, освіта неповна середня спеціальна, за віросповіданням християнин, не одружений, в минулому неодноразово судимий, в даний час відбуває покарання в Цуманській виправній колонії №84, АДРЕСА_1, Ківерцівського району Волинської області.

Згідно з заявою, протоколами співбесід, та пояснень в судовому засіданні в травні 2007 року ОСОБА_1 був засуджений за вчинення злочину, передбаченого статтями 190 частиною 3, 351, 361 КК Республіки Молдова до 7 років 6 місяців позбавлення волі. В березні 2011 року втік зі слідчого ізолятора та направився у Придністров'я, а подальшому нелегально, через річку Дністер потрапив на територію України. Деякий час нелегально проживав в АДРЕСА_2

07.08.2013 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області ОСОБА_1 був засуджений до 8 років позбавлення волі за вчинення злочинів передбачених частинами 2,3 статті 190, частинами 3,4 статті 358, частиною 2 статті 70, 72 КК України та в даний час відбуває покарання в Цуманській ВК №84, Ківерцівського району, Волинської області.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Отже, враховуючи, що позивач вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, який відповідно до КК України належить до тяжких злочинів, за що засуджений у 2007 році, тому позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд враховує, що призначене за цим вироком покарання позивач не відбув та втік з місць позбавлення волі, вчинивши новий злочин.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про незаконність його засудження на території Республіки Молдова, оскільки відсутні судові рішення, які б виправдовували позивача по обвинуваченню у скоєнні цих злочинів неполітичного характеру.

Крім того, на думку суду, відповідачі дали належну оцінку іншим доводам заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, із заяви, протоколів співбесід ОСОБА_1 вбачається, що причиною залишення країни постійного проживання Республіки Молдови стали переслідування останнього з боку правоохоронних органів за вчиненні кримінальні злочини. В судовому засіданні позивач вказує, що основна причина звернення за захистом - це побоювання за своє життя та здоров'я через політичну діяльність.

Разом з тим, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що твердження позивача стосовно фізичної розправи та особистого переслідування в Республіці Молдові не підтверджуються конкретними фактами, аргументованих та правдоподібних пояснень він не навів, а доводи щодо його політичного переслідування є непереконливими та ґрунтуються лише на припущеннях. Будь-яких належних доказів, що підтверджують його участь у політичній діяльності не надано.

Надані в судовому засіданні пояснення позивача щодо його участі в політичній діяльності носять загальний характер. При цьому, слід врахувати, що протягом останніх чотирьох років до моменту прибуття в Україну позивач відбував покарання за скоєння тяжких злочинів в місцях позбавлення волі, а тому об'єктивно не міг займатися відкритою політичною діяльністю в Республіці Молдові.

Таким чином, ні під час співбесіди, ні в ході судового розгляду справи позивач не навів правдоподібних фактів та доказів щодо свого перебування в політичних організаціях та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з його політичними поглядами.

Крім того, суд враховує, що відповідач УДМСУ у Волинській області використав актуальну інформацію про країну походження заявника (Республіка Молдова) (а. с. 71-72).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, Державною міграційною службою України, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 липня 2015 рноку №457- 15, у зв'язку із чим позовні вимоги про визнання нечинним рішення не підлягають до задоволення.

Суд також звертає увагу на те, що як в ході попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і під час розгляду справи в суді позивачу було забезпечено право на особисту участь у розгляді його заяви (у встановленому порядку 16.03.2015 року і 15.05.2015 року працівником УДМСУ у Волинській області проведені співбесіди з позивачем ) та у судовому розгляді справи (судове засідання проведено у режимі відеоконференції), право на правову допомогу, під час судових розглядів справи надавали - адвокати Денис О.І., Веремчук В.В.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 КАС України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання рішення нечинним відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текс якої буде складено 09 лютого 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В. Д. Ковальчук

суддя Р.С. Денисюк

суддя Т.М. Димарчук