Справа № 826/19305/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

26.01.2016 № К/800/25893/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Сіроша М.В., за участю секретаря судового засідання Загороднього А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. у справі № 826/19305/13-а за позовом Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Еней», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стіл Хоукс» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Державна податкова інспекція у Подільському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві звернулась до суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Еней», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стіл Хоукс» про визнання правочину недійсним, стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проведеною позаплановою документальною перевіркою встановлено, що між ТОВ «Компанія Еней» (відповідач 1) та ТОВ «Стіл Хоукс» (відповідач 2) укладений договір підряду від 03.05.2012 № 030512 на предмет надання послуг з розробки дизайнів товарів, реальне виконання якого не підтверджено первинними документами бухгалтерського обліку. Крім того, договір від імені відповідача 2 підписаний ОСОБА_1, який згідно з вироком Печерського районного суду м.Києва від 8 квітня 2013 р. визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України. В результаті перевірки встановлено, що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, вчинявся з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, порушує публічний порядок, а тому відповідно до ст. 228 ЦК України, ч. 1 ст. 208 ГК України - усе одержане стороною, яка мала намір на вчинення нікчемного правочину повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. в задоволені позовних вимог відмовлено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд зазначає наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, - між ТОВ «Стіл Хоукс» та ТОВ «Компаній Еней» укладено договір про надання послуг № 030512 від 3 травня 2012 р., про недійсність якого заявлено позов.

Податковий орган стверджує, що вказаний договір є недійсним, та отримані кошти за цим договором підлягають стягненню в дохід держави в сумі 1010225,84 грн.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій встановили, що наявний в справі розрахунок суми позову, податкова накладна, та інші первинні документи свідчить, що за вказаним правочином отримано (сплачено) лише 80000 грн. з ПДВ.

Судами першої та апеляційної інстанції також встановлено, що підтверджується матеріалами справи, ДПІ у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів та зборів України у місті Києві проведено позапланову документальну перевірку ТОВ "Компанія Еней" () з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ "Технокомрезерв" () та ТОВ "Стіл Хоукс" () за період з 01.01.2012 року по 30.06.2012 року, за результатами якої складено акт перевірки № 74/22-205/31003085 від 14.06.2013 року, яким встановлено порушення вимог пп. 14.1.36 п.14.1 ст. 14, п.138.1, пп.138.5.1 п. 138 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. Податкового кодексу України.

По взаємовідносинам ТОВ "Компанія Еней" з ТОВ "Стіл Хоукс" встановлено, що сторони уклали договір про надання послуг № 030512 від 03.05.2012 з розробки дизайнів товарів, та на фактичне виконання якого надано акти здачі-прийняття робіт, видаткові та податкові накладні, документи бухгалтерського обліку по оприбуткуванню, платіжні доручення про оплату, документи про подальше використання товару у власній господарській діяльності.

Стверджуючи про недійсність укладеного договору, а також всі інших правочинів, укладених на підставі цього, податковий орган посилається на вирок Печерського районного суду міста Києва від 08.04.2013 року у кримінальній справі № 1-567/12, яким ОСОБА_1, директора ТОВ "Стіл Хоукс", визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 205 Кримінального кодексу України.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Нормами Цивільного та Господарського кодексів України передбачено, що правочини можуть бути визнані нечинними або недійсними.

Щодо визнання правочину нікчемним, необхідно зазначити, що відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки нечинного правочину передбачені статтею 216 ЦК України:

1.Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

2. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Тобто, у разі укладення нечинного правочину, діючим законодавством не передбачено стягнення коштів в дохід держави, а лише сторони повертаються у початковий стан (застосовується реституція).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.11.2014 р.(ЄДРСР 41735920), та в постанові пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, а саме судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (пункт 4). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним (пункт 5).

Щодо визнання недійсним правочину, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 цієї статті - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Тобто, оспорюванні правочини можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи або прокурора, та лише після встановлення недійсності правочину застосовуються правові наслідки недійсного правочину, які передбачені статтею 228 ЦК України та ст. 208 ГК України.

Правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства передбачені частиною 3 статті 228, а саме: у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Аналогічні приписи містяться в частині першій статті 208 ГК України, - якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

При цьому, застосовуючи правові наслідки визначені статтею 208 ГК України, необхідно керуватись приписами статті 207 цього кодексу, яка встановлює порядок визнання господарського зобов'язання недійсним, а саме: господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Тобто, як вже зазначалось, нікчемний правочин є таким в силу закону ( ч. 2 ст. 203, ч. 2 ст. 215, ЦК України) та правові наслідки застосовуються за загальним правилом відповідно до статті 216 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Тобто, правові наслідки, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України та ч. 1 ст. 208 ГК України можуть бути застосовані лише після визнання судом такого правочину недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним договору № 030512 від 03.05.2012 р., за яким надано послуги та отримано 80000 грн. оскільки не доведено обставини, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Доводи податкового органу про уточнення позовних вимог в судовому засіданні спростовуються матеріалами справи, оскільки жодних письмових заяв немає.

Колегія суддів також зауважує, що розгляд даної справи судами здійснено в межах заявлених позовних вимог, та відповідно на підставі встановлених обставин по справі. Разом з тим, встановлені обставини не впливають вирішення питання щодо правильності формування податкових зобов'язань та податкового кредиту або витрат та доходів, які потребують окремого дослідження.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчинені процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 221, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.03.2014 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.05.2015 р. у справі № 826/19305/13-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Юрченко В.П.
Судді: Голубєва Г.К.
Сірош М.В.