Справа № 815/5873/15
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
---------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5873/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Танасогло Т.М.,

суддів - Бойка А.В.,

- Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в тому числі в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування наказів, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

До суду звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, які діють в тому числі в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області про визнання неправомірними та скасування наказів №170 від 11.09.2015 року про відмову в оформленні документів позивачів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в інтересах яких діють позивачі.

В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначали, що оскаржувані рішення є необґрунтованими, незаконними та прийняті відповідачем без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Крім того, позивачі зазначали, що вони не можуть повернутися до країни походження, оскільки їм загрожує небезпека через переслідування талібів, з якими відмовився співпрацювати ОСОБА_1.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права, а також що у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Кабул, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова дарі. За сімейним станом одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_2, з якою має 5 неповнолітніх дітей. Позивач має неповну вищу освіту.

Позивач виїхав з Афганістану 01.08.2015 року автомобільним шляхом, в напрямку території України, та на територію України із родиною потрапив 23.08.2015 року, нелегально. На території Афганістану залишилася проживати матір позивача та 5 братів.

Причиною виїзду ОСОБА_1 з країни громадянської належності, з його слів, є побоювання зазнати розправи з боку талібів, через свою професійну діяльність. Коли позивач працював ріелтором у нього виник конфлікт з талібами, через те, що він не надав їм приміщення для підготовки до терористичної діяльності. Після того, як позивач припинив займатися ріелторською діяльністю, він разом зі своєю сім'єю переїхав проживати до іншого району, де їм знову почали погрожувати таліби. Після цього позивач зі своєю родиною вирішили покинути країну громадянської належності.

ОСОБА_1 28.08.2015 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015OD0267 громадянина Афганістану ОСОБА_1, ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №170 від 11.09.2015 року заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянина Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2015OD0267.

ОСОБА_1 22.09.2015 року отримав повідомлення №5/1-399 від 11.09.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №170 від 11.09.2015 року, не погодився із прийнятим наказом та оскаржив його до суду.

Позивач ОСОБА_2 є громадянкою Афганістану, уродженка м. Кабул, за національністю - таджичка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова дарі. За сімейним станом одружена з громадянином Афганістану ОСОБА_1, з яким має 5 неповнолітніх дітей. Позивач освіти не має.

Позивач виїхав з Афганістану 01.08.2015 року автомобільним шляхом, в напрямку території України, та на територію України із родиною потрапила 23.08.2015 року, нелегально. На території Афганістану залишилися проживати брат та близькі родичі чоловіка позивача.

Причиною виїзду ОСОБА_2 з країни громадянської належності, з її слів, є побоювання зазнати розправи з боку талібів, через професійну діяльність її чоловіка. Коли її чоловік працював ріелтором, у нього виник конфлікт із талібами, через те, що він не надав їм приміщення для підготовки до терористичної діяльності. Після того, як її чоловік припинив займатися ріелторською діяльністю, вона разом зі своєю сім'єю переїхала проживати до іншого району, де їм знову почали погрожувати таліби. Після цього позивач зі своєю родиною вирішили покинути країну громадянської належності.

ОСОБА_2 28.08.2015 року звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду особової справи №2015OD0268 громадянки Афганістану ОСОБА_2, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», дійшло висновку щодо відмови їй в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №170 від 11.09.2015 року заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно громадянки Афганістану ОСОБА_2, 01.01.1978 року народження, особова справа №2015OD0268.

ОСОБА_2 22.09.2015 року отримала повідомлення №5/1-398 від 11.09.2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області №170 від 11.09.2015 року, не погодилася із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані накази №170 від 11.09.2015 року, якими позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є правомірними, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили про необхідність надання міжнародного захисту позивачам в Україні.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 вказується, що рішення суду першої інстанції є неправильним, оскільки судом не враховано, що існує ризик переслідувань позивачів, за ознаками приписуваних політичних поглядів. Крім того, апелянти зазначали, що висновок суду щодо безпечної ситуації в Афганістані, зокрема у м. Кабулі спростовується інформацією по країні походження. На підставі викладеного, апелянти вважають, що їхні заяви відповідають критеріям для надання додаткового захисту відповідно до п.13 ч.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому просили скасувати постанову суду першої інстанції від 17 листопада 2015 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позови у повному обсязі.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п.6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.п.1,13 ч.1 ст. 1 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що згідно пояснень ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі своїми дітьми виїхали з Афганістану через побоювання зазнати розправи з боку талібів, через професійну діяльність ОСОБА_1, який здійснював діяльність агенства нерухомості, за ліцензією №180 від 03.06.2012 року. Позивачі пояснили, що протягом двох років їм погрожували таліби, через відмову ОСОБА_1 співпрацювати з талібами, зокрема, надавати їм в оренду приміщення, що було підставою для їх неодноразових переїздів в межах країни походження.

Надаючи оцінку даним обставинам, колегія суддів приймає до уваги те, що термін дії ліцензії ОСОБА_1 закінчився 04.06.2013 року (а.с.35-36), проте позивач виїхав з країни походження тільки в серпні 2015 року, тобто протягом 2-х років перед виїздом до України він не мав права займатися рієлторскою діяльністю, відмовив талібам, з його слів, в 2013 році, але після цього перебував в країні походження зі своєю сім'єю та не зазнав будь-яких негативних наслідків через свою позицію по відношенню до них, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку щодо наявності сумніву у дійсній загрозі небезпеки ОСОБА_1 та його родині та в тому, що побоювання позивачів є обґрунтованими.

Що стосується пояснень позивачів стосовно того, що вони не зверталися за захистом до правоохоронних органів м. Кабул через погрози, оскільки таліби мають агентів в правоохоронних органах Афганістану та співробітники правоохоронних органів співпрацюють з талібами, однак, колегія суддів зазначає, що, зазначена інформацію не підтверджується будь-якими доказами чи інформацією по країні походження.

Ствердження ОСОБА_1 про те, що він та його сім'я не скористалися можливістю отримання захисту в сусідніх країнах з Афганістаном, оскільки в цих країнах також наявні осередки талібів і вони можуть переслідувати позивачів, на думку колегії суддів є також тільки припущеннями зі сторони позивачів.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги те, що у позивачів в країні походження залишилися родичі, які не зазнають будь-яких утисків з боку талібів та проживають на території Афганістану.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій підтверджується, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул є задовільною. Інформацією по країні походження також підтверджується можливість використання іноземцем альтернативи внутрішнього переміщення (http//www.ecoi.net/news/188769::afghanistan/101.general-security-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm).

Згідно протоколу співбесіди від 09.09.2015 року ОСОБА_1 був членом Народної демократичної партії Афганістану (НДПА) (а.с.74), але, за інформацією з відкритих компетентних джерел (http//megabook.ru/article/Народнодемократическая%20партия%20Афганистана) встановлено, що з 1992 року політична партія Афганістану «НДПА» не існує, а тому будь-якого взаємозв'язку між ситуацією переслідування позивача на Батьківщині та членством у вищевказаній партії, не має.

Будь-яких інших підстав, які б надавали позивачам право на отримання захисту в Україні ними не наведено.

З урахуванням викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанціях про те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для надання їм статусу біженців в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, не вказують на наявність у них об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про відсутність обставин, на які посилаються позивачі як на підставу для визнання їх особами, які потребують додаткового захисту, оскільки не вбачається підстав щодо загрози життю позивачам, його безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті постанови Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року, суд дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв