Справа № 219/6550/13-а (2а/219/286/13)
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2016 р. м. Київ К/800/66861/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Малиніна В.В.,

Ситникова О.Ф.,

провівши в порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою ОСОБА_4 до Управління праці та соціального захисту населення Артемівської районної державної адміністрації Донецької області (далі - УПСЗН) про визнання відмови протиправною та стягнення компенсації,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 пред'явив позов, в якому просив суд визнати протиправною відмову УПСЗН у виплаті недоотриманої щомісячної компенсації в розмірі 50 процентів мінімальної заробітної плати на дитину шкільного віку; стягнути з УПСЗН на його користь недоотриману щомісячну допомогу на його доньку, ОСОБА_5, як дитини шкільного віку, відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-XII), за 2012-2013 роки в сумі 10 289 гривень 50 копійок.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2013 року, в задоволені позову відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

У запереченні на касаційну скаргу УПСЗН просить залишити судові рішення, ухвалені у справі, без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_5, яка є дитиною потерпілою від Чорнобильської катастрофи та перебуває на обліку в УПСЗН.

За перевіркою матеріалів справи, у червні 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про доплату щомісячної допомоги на його дитину шкільного віку на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону № 796-XII та виплату її в розмірі 50 процентів мінімальної заробітної плати.

Однак, листом від 5 липня 2013 року відповідач відмовив йому у задоволенні заяви з тих підстав, що допомога на доньку ОСОБА_5 нарахована правильно, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2007 року № 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", яка передбачає виплату щомісячної допомоги дитині дошкільного віку у розмірі 26 гривень 50 копійок, а шкільного віку - 16 гривень 50 копійок.

Вважаючи, що таким рішенням відповідач порушив його права, позивач звернувся до суду за їх захистом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач при виплаті щомісячної допомоги на дитину, яка має статус постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Втім, колегія суддів не погоджується з таким висновком, оскільки суди його дійшли з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 6 частини першої статті 30 Закону № 796-XII визначено, що потерпілим дітям та їх батькам надається щомісячна виплата у розмірі 50 процентів мінімальної заробітної плати, незалежно від інших виплат, на кожну дитину шкільного віку, яка евакуйована із зони відчуження або народилася після 26 квітня 1986 року від батька, який на час настання вагітності матері, має підстави належати до категорії 1 або 2, або матері, яка на час настання вагітності або під час вагітності має підстави належати до категорії 1 або 2, а також на кожну дитину, яка проживала у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення.

Пунктом 28 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до пункту 6 частини першої статті 30 Закону № 796-XII та передбачено, що така щомісячна виплата надається в порядку та розмірі, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 положення пункту 28 розділу II вказаного Закону визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення цього рішення.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, колегія суддів приходить до висновку, що при розрахунку щомісячних виплат дітям, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, та їх батькам, передбачених пунктом 6 частини першої статті 30 Закону № 796-XII, застосуванню підлягає саме розмір мінімальної заробітної плати, встановлений в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, а не розміри, передбачені постановами Уряду України від 26 липня 1996 року № 836 "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та від 20 квітня 2007 року № 649 "Про встановлення розмірів виплат деяким категоріям громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

За таких обставин, висновок судів про правомірність дій відповідача щодо виплати позивачу допомоги у розмірах, менших, ніж встановлено Законом № 796-ХІІ, є помилковим, оскільки не ґрунтується на правильному застосуванні норм права, а тому всі ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини першої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду та розгляду справи судами; далі - КАС України) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Отже, відповідно до вимог процесуального законодавства, чинного на день пред'явлення позову, суддя при прийнятті позовної заяви та вирішенні питання про відкриття провадження повинен з'ясувати питання дотримання позивачем строку звернення до суду на підставі позову та доданих до нього матеріалів.

Тож, з'ясування питання дотримання строку звернення до суду законодавцем покладено на суд першої інстанції, який, відповідно до частини другої статті 100 КАС України (в редакції, чинній на час пред'явлення позову), встановивши, що цей строк пропущено без поважних причин, може залишити позовну заяву без розгляду, як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Оскільки, відповідно до частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а зазначені обставини не були встановлені судами, то прийняті у справі рішення обох інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Відповідно до частини другої статті 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи суду слід встановити межі позовних вимог, належним чином з'ясувати всі обставини справи, дослідити наявні докази, дати їм, та доводам сторін належну правову оцінку, з'ясувати питання дотримання строку звернення до суду, встановленого статтею 99 КАС України, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 223, 227, 231 КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 вересня 2013 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2013 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Судді В.В.Швець

В.В.Малинін

О.Ф.Ситников