Справа № 2а-4/12
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 року Справа № 23970/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 18 січня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області, яким з врахуванням відкликання частини позовних вимог просив скасувати рішення відповідача від 06.05.2011 року № 122 «Про погодження надання дозволу на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки» та зобов'язати відповідача відвести йому земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,025 га в урочищі вище будинку культури на АДРЕСА_3 Воловецького району Закарпатської області.

Постановою Воловецького районного суду Закарпатської області від 18 січня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що згідно з технічним паспортом на сільський клуб, розташований по АДРЕСА_1 та кадастровою справою на земельну ділянку для обслуговування будівлі клубу, спірна земельна ділянка, яку позивач хоче отримати у власність, закріплена за клубом. Також відповідно до акту обстеження земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 спірна земельна ділянка відноситься до державної форми власності, є ділянкою загального користування, а позивач самовільно використовує її. Тому, враховуючи, що спірна земельна ділянка закріплена за клубом с. Нижні Ворота, суд дійшов висновку про відсутність порушень з боку сільської ради при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у виділенні даної ділянки ОСОБА_1 В свою чергу позивач не надав жодних доказів на підтвердження незаконності дій відповідача, в зв'язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що спірною земельною ділянкою він користується 14 років, однак у 2011 році на даній земельній ділянці розпочав будівництво ОСОБА_2 без належних дозволів. Відмова відповідача у наданні йому даної земельної ділянки, на думку позивача, є незаконною, оскільки сільська рада не надала належних доказів того, що спірна земельна ділянка закріплена для обслуговування будинку культури (клубу), який при цьому не функціонує понад 10 років. Крім того, в законодавстві відсутнє таке поняття як землі клубу. Також позивач зазначає, що в акті від 01.12.2011 року № 005 держаний інспектор з контролю за використанням та охороною земель Відділу Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області підтвердив, що дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 118 цього Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як встановив суд, рішенням Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області від 30.10.2008 року ОСОБА_1 було передано безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0400 га на АДРЕСА_3 для обслуговування житлової квартири та запропоновано йому замовити виготовлення державного акта на право приватної власності на землю у встановленому законодавством порядку.

Зазначене рішення було прийняте, зокрема, на підставі протоколу земельно-узгоджувальної комісії сільської ради від 22.05.2002 року, яка розглядала звернення жителів квартир в будинку № 7 на АДРЕСА_3 щодо розподілу землі біля господарських споруд та вирішила запропонувати розділити земельну ділянку між жильцями порівну від загальної площі ділянки, не враховуючи землі загального користування, а саме під житловим будинком та під'їзні дороги.

08.04.2011 року ОСОБА_1 звернувся до сільської ради із заявою, в якій просив внести зміни в рішення від 30.10.2008 року, а саме передати йому земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства по вул. Народній, 7/4 площею 0,01 га, 0,01 га і 0,01 га та виділити йому земельну ділянку вище клубу площею 0,025 га.

Пунктом 10 рішення Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області від 06.05.2011 року № 122 було внесено зміни в рішення від 30.10.2008 року, а саме надано ОСОБА_1 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Нижні Ворота в урочищі «Керт» площею 0,01 га, 0,01 га і 0,01 га, а у виділенні земельної ділянки площею 0,0100 га в с. Нижні Ворота біля будинку культури було відмовлено в зв'язку з тим, що дана земельна ділянка закріплена за будинком культури.

Як вбачається із змісту позовної заяви, апеляційної скарги, письмових та усних пояснень ОСОБА_1, позивач оскаржує рішення від 06.05.2011 року № 122 лише в частині відмови у наданні йому земельної ділянки площею 0,025 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі вище будинку культури на АДРЕСА_3.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про правомірність вказаного рішення відповідача, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, рішенням від 30.10.2008 року Нижньоворітська сільська рада передала ОСОБА_1 безплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,0400 га на АДРЕСА_3 для обслуговування житлової квартири № 4, власником якої він є.

В свою чергу рішенням від 06.05.2011 року № 122 сільська рада внесла зміни до зазначеного вище рішення, надавши ОСОБА_1 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою на земельні ділянки загальною площею 0,03 га, однак не на АДРЕСА_3, як просив позивач, і для обслуговування житла, а для ведення особистого селянського господарства, а також відмовила позивачу у виділенні земельної ділянки площею 0,01 га біля будинку культури (сільського клубу), яку він просив надати для будівництва і обслуговування житлового будинку.

При цьому, як вбачається із зазначеної вище заяви ОСОБА_1 від 08.04.2011 року, він просив виділити йому земельну ділянку вище клубу площею 0,025 га, а не 0,01 як вказано в оскаржуваному рішенні.

Також, як зазначено вище, Нижньоворітська сільська рада відмовила ОСОБА_1 у виділенні земельної ділянки площею 0,01 га біля будинку культури, мотивуючи відмову тим, що дана земельна ділянка закріплена за будинком культури.

Однак, як встановив суд із пояснень ОСОБА_1 і наданих ним письмових доказів, позивач просив відповідача виділити йому земельну ділянку на АДРЕСА_3 а згідно з технічним паспортом на сільський клуб, копія якого є в матеріалах справи, клуб розташований на АДРЕСА_1

Крім того, як вбачається з даного технічного паспорта і кадастрової справи на земельну ділянку для обслуговування будівлі клубу с. Нові Ворота, технічна документації на дану земельну ділянку була розроблена і погоджена, зокрема, погоджено межі земельної ділянки з суміжними власниками і землекористувачами у червні 2011 року, а технічний паспорт виготовлено у серпні 2011 року, тобто встановлення меж земельної ділянки для обслуговування будівлі клубу було здійснено вже після прийняття сільською радою оскаржуваного рішення.

Також суд першої інстанції посилається на акт обстеження земельної ділянки від 01.12.2011 року № 005, складений держаним інспектором з контролю за використанням та охороною земель Відділу Держкомзему у Воловецькому районі Закарпатської області за результатами обстеження земельної ділянки площею 0,0005 га, розташованої на АДРЕСА_3 в с. Нові Ворота, в якому зазначено, що дана земельна ділянка належить до державної форми власності, відноситься до земель житлової та громадської забудови (загального користування), а ОСОБА_1 самовільно використовує її.

Тобто державний інспектор зафіксував, що ОСОБА_1 використовує без правовстановлюючих документів земельну ділянку на АДРЕСА_3 в с. Нові Ворота, де він являється власником однієї з квартир в будинку, розташованому на цій земельній ділянці, а не земельну ділянку, призначену для обслуговування будівлі клубу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка, на яку претендує ОСОБА_1, закріплена за будинком культури с. Нові Ворота.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі наведені вище встановлені судом обставини справи та надані сторонами письмові докази свідчать про те, що при вирішенні питання про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку в урочищі вище будинку культури на АДРЕСА_3, Нижньоворітська сільська рада не встановила її дійсного розміру, цільового призначення, належності і реального місця розташування, в зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що рішення відповідача від 06.05.2011 року № 122 в частині, що оскаржується, є необґрунтованим, тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовна вимога про зобов'язання Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області відвести ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,025 га в урочищі вище будинку культури на АДРЕСА_3 Воловецького району Закарпатської області не підлягає задоволенню з наступних підстав.

По-перше, як зазначено вище, при вирішенні цього питання не було встановлено обставин, які мають значення для його правильного вирішення (розмір, цільове призначення, місце розташування ділянки тощо).

По-друге, відповідно до положень ст. 3, 12, 116, 118 Земельного кодексу України, п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення земельних питань щодо земельних ділянок комунальної власності належить до виключної компетенції відповідної місцевої ради і дане питання вирішується виключно на пленарних засіданнях цієї ради.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11.05.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

При цьому слід зазначити, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб'єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, суд може зобов'язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити дію.

А у випадку, коли суб'єкт владних повноважень наділений дискреційними повноваженнями, на думку колегії суддів, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні певної дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд не має повноважень зобов'язувати сільську раду приймати конкретне рішення, оскільки до компетенції суду не входить зобов'язання відповідача приймати на сесії будь-яке рішення, так як відповідно до чинного законодавства України суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції органів місцевого самоврядування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, і його висновки не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Воловецького районного суду Закарпатської області від 18 січня 2012 року у справі № 2а-4/12 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення Нижньоворітської сільської ради Воловецького району Закарпатської області від 06.05.2011 року № 122 в частині відмови у виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0100 га в с. Нижні Ворота біля будинку культури.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 01.02.2016 року