Справа № 214/9284/15-а
Суддя: Попов В. В.
Дата ухвалення: 2016-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/9284/15-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2016 року суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання протиправною відмову у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20 листопада 2015 року та зобовязання здійснити призначення і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20 листопада 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із зазначеним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу (далі - Відповідач) щодо відмови їй в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобовязати Відповідача здійснити нарахування і виплату їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового утримання судді, що складає 27284 грн. 40 коп., на підставі подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці апеляцйного суду Дніпропетровської області №4.1-03-666/15 від 18.11.2015 року без обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 20.11.2015 року, а також стягнути на її користь сплачений судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. з Державного бюджету. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12.11.2015 року №788-УІІІ вона, ОСОБА_2 була звільнена з посади судді апеляцйного суду Дніпропетровської області у відставку. Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної ОСОБА_3 України, наказом голови апеляцйного суду Дніпропетровської області від 17.11.2015 року №261/к її було відраховано зі штату суду з 18.11.2015 року у звязку з виходом у відставку. 20.11.2015 року вона звернулась із заявою та з відповідним пакетом документів до Відповідача щодо призначення і виплати їй - судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% від грошового утримання судді у розмірі 27284 грн. 40 коп. Так, на її думку, до виниклих правовідносин повинна бути застосована ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 27.03.2014 року, а в редакції Закону України за №2453-УІ від 07.07.2010 року це стаття 141, та в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року №192-У111, що набрав чинності 28.03.2015 року, а тому вважає, що її щомісячне довічне грошове утримання повинно виплачуватись у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а саме від грошового утримання судді у розмірі 27284 грн. 40 коп., оскільки має стаж роботи на посаді судді 28 років 04 місяці 24 дні: 24.06.1987 року вона була обрана суддею Інгулецького районного народного суду м. Кривого Рогу, а з 03.06.2003 року працювала суддею апеляцйного суду Дніпропетровської області. Рішенням, викладеним у витязі з протоколу №31 від 27.11.2015 року, засідання комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії Відповідачем було відмовлено їй у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у звязку з тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 - У111 з червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Однак, такі дії Відповідача вона вважає такими, що порушують її конституційні права, є протиправними та суттєво звужують зміст і обсяг прав судді, чим порушують її гарантії.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Так, згідно Постанови Верховної ОСОБА_3 України від 12.11.2015 року №78- УІІІ, ОСОБА_2 була звільнена з посади судді апеляцйного суду Дніпропетровської області у відставку (а.с.14).

Відповідно до вищезазначеної постанови Верховної ОСОБА_3 України, наказом голови апеляцйного суду Дніпропетровської області від 17.11.2015 року №261/к позивача було відраховано зі штату суду з 18.11.2015 року у звязку з виходом у відставку. (а.с.15).

Згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці №07-414-с від 18.11.2015 року, виданої апеляцйним судом Дніпропетровської області, заробітна плата позивача, як діючого судді склала 27284 грн. 40 коп. (а.с.17).

27.11.2015 року засіданням комісії Відповідача, позивачу було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно ч. 5 «Прикінцевих положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року за №213 VIII (а.с.20).

Відповідно до ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до ОСОБА_4 України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_4 України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Згідно ст. 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Згідно ст. 9 ОСОБА_4 України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, також є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ОСОБА_4 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ОСОБА_4 України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Так, за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 58 ОСОБА_4 України закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ОСОБА_4 України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених ОСОБА_4 України.

Вимогами ст. 126 ОСОБА_4 України передбачено, що незалежність і недоторканість суддів гарантуються ОСОБА_4 і законами України.

Довічне грошове утримання суддів є однією з гарантій їх незалежності, які не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів та внесення змін до чинних, і це питання неодноразово було предметом конституційного розгляду за поданням Верховного Суду України (зокрема, рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, від 11.10.2005 року №8-рп/2005).

Йдеться про визнання неконституційними, серед іншого, положень Закону №3668-УІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року, якими довічне грошове утримання суддів у відставці обмежувалось розміром 60% від грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, а також обмежувався розмір пенсії або довічного грошового утримання суддів у відставці десятьма прожитковими мінімумами, встановленими для осіб, які втратили працездатність.

Крім того, неконституційним визнано положення статті 138 Закону №2453-УІ, ст. 2 редакції Закону №3668-УІ щодо припинення виплат суддям у відставці щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу».

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 зазначено, що Конституційний Суд вже неодноразово висловлював позиції стосовно гарантій незалежності суддів, зокрема суддів у відставці, які викладено ним у рішеннях від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, від 03.06.2013 року №3-рп/2013.

Зокрема, в абзаці третьому пункту 4, абзацах другому, третьому пункту 7 мотивувальної частини свого Рішення від 11.10.2005 року №8-рп Конституційний Суд України зазначив, що "... конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване чи звужене.

Конституційний статус судді передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя, дає підстави ставити до суддів високі вимоги і зберігати довіру до їх компетентності та неупередженості. Аналіз норм ОСОБА_4 України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), що відповідає його високому статусу, є гарантією забезпечення незалежності.

Крім того, Конституційний Суд України в мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року №18-рп/2011 вказав, що щомісячне довічне грошове утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу (абзац четвертий пункту 3.2).

Таким чином, позивач, як суддя, який набув права на відставку відповідно до наявного в нього стажу не менше 20 років, однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років, мала можливість обирати: залишатись на посаді судді або прийняти рішення про відставку. І передбачене ч. 3 ст. 129 Закону №2453-УІ у редакції, яка діяла до 01.01.2015 року, положення щодо поетапного збільшення розміру суддівської винагороди до 15 мінімальних заробітних плат, у 2015 році формувало у неї обґрунтовані припущення (правомірні, законні очікування) отримання при почесному видаленні з посади у відставку щомісячного довічного утримання на рівні, максимально наближеному до рівня суддівської винагороди.

Так, позивач була обрана на посаду судді 24.06.1987 року і працювала в період дії Закону України «Про статус суддів», який діяв до 2010 року і який передбачав при виході у відставку право судді, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплату за його вибором пенсії або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. Вона також продовжувала працювати під час дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453, в якому ч. 3 ст. 138 було також передбачено при виході у відставку право судді на отримання довічного грошового утримання у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Отже на протязі 28 років 04 місяців та 24 днів суддівського стажу позивач мала законні сподівання на отримання щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі.

Також слід враховувати, що з огляду на Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року (набрало законної сили 08.02.2006 року) положення ст. 58 ОСОБА_4 України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, слід мати на увазі, що у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права.

Так, порядок нарахування довічного грошового утримання, який був визначений ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-УІ та, який в подальшому був змінений Законом України від 08.07.2011 року №3668-УІ та, яким визначено 60% від грошового утримання судді, чим був знижений досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, також в подальшому був Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3рп/13 визнаний таким, що не відповідає ОСОБА_4 України (є неконституційним) та втратив силу. В цьому Рішенні Конституційного Суду зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_4 України гарантій незалежності судді (ч. 6 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 08.07.2011 року № 3668-УІ суперечить ст.126 ОСОБА_4 України як така, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Однак, Законом України від 27.03.2014 року №1166-УІІ «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову в ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни та знову знижений відсоток розрахунку до 70%, що також в котрий раз звужує зміст та обсяг визначених ОСОБА_4 України гарантій незалежності суддів, що порушує положення зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3рп/13.

Окрім того, стаття 141 Закону №2453-У1 «Про судоустрій і статус суддів», редакція закону №192-У111 «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року, що набрав чинності 28.03.2015 року не були практично реалізовані, оскільки 28.03.2015 року відповідно до Закону №213-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» ч. 3 ст. 141 Закону №2453-УІ набула нового змісту, згідно з яким: 1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді; 2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Отже, чинна редакція ст. 141 Закону №2453-УІ допустила звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_4 України гарантій незалежності судді знизивши розмір щомісячного довічного грошового утримання та не передбачила право судді у відставці на перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку зі зміною розміру грошового утримання судді.

Разом з тим, вище вказаними приписами Закону №213-УІІІ (про зміну змісту ст. 141) внесено зміни до Закону №2453-УІ (ч.ч. 3,5 ст. 141), що містять аналогічні за своїм змістом та сутністю положення, які вже були одного разу визнані неконституційними щодо обмеження граничного розміру довічного грошового утримання суддів у відставці та зміни відсотку, з якого обчислюється розмір довічного грошового утримання.

При цьому ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або їх окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення (статті 150, 152 ОСОБА_4 України, Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року №15-рп/2000).

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції. Відхилення від такого підходу свідчить про порушення конституційних приписів щодо обов'язковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Таким чином, з червня 2013 року ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» діє в попередній редакції і має наступний зміст: щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки, але не більше ніж до 90 відсотків заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Крім того, Відповідач не врахував те, що щомісячне довічне грошове утримання судді та пенсії мають різну правову природу. Тому при звільненні судді у відставку щомісячне довічне грошове утримання не може бути замінене на пенсію за віком.

Відмовляючи позивачу у призначенні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, Відповідач у витязі з протоколу №31 від 27.11.2105 року засідання комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії, посилався на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін відповідно до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213 - УІІІ, де зазначено, що з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Закон №213-УІІІ складається з двох структурних складових (частин): перша - основна змістовна частина, що містить норми права, які мають бути інтегровані у відповідні законодавчі акти, друга - прикінцеві положення, які відповідають за процесуальний механізм імплементації першої складової, виконують функції звичайних похідних і допоміжних актів правотворчості. Прикінцеві положення не включаються до складу Закону.

Пункт 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213-УІІІ у частині скасування норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не може бути підставою для відмови позивачці в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 20.11.2015 року, виходячи з наступного.

По-перше, вказані положення вже були одного разу визнані неконституційними (Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013), про що зазначено було вище.

По-друге, з прийняттям пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213- УІП, окрім порушення принципу правової визначеності, відбулося порушення розумної стабільності правового регулювання суспільних відносин.

Ч. 1 ст. 8 ОСОБА_4 України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам. Про те, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права, йдеться в рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 року «Брумареску проти Румунії» (пункт 61).

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 року №5-рп/2005, від 29.06.2010 року №17-рп/2010, від 22.12.2010 року №23-рп/2010, від 11.10.2011 року №10-рп/2011), що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Зокрема, в рішенні від 13.12.2001 року у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Стабільність правового регулювання проявляється в неприпустимості внесення довільних змін до діючої системи норм і є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані із виконанням умов набуття такого права. Рівність усіх перед законом, що випливає із частини другої ст. 21 ОСОБА_4 України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї ж категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Принцип рівності окремо передбачений на конституційному рівні й щодо суддів (ст.ст. 126, 127, 149 ОСОБА_4 України) і стосується як рівності всіх працюючих суддів, так і суддів, що отримали право на відставку. Принципи рівності та стабільності мають бути дотримані й при матеріальному та соціальному забезпеченні суддів.

У результаті прийняття пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213 VIII судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання після 01.06.2015 року перебуватимуть у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 01.06.2015 року. Вказівка лише на дату написання заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян, в даному випадку - суддів (статті 8, 21 ОСОБА_4 України).

Тобто, з огляду на ці норми, суддя, який набув права на відставку відповідно до наявного в нього стажу не менше 20 років, однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років залишився на посаді судді, станом на 01.06.2015 року після написання ним заяви про призначення щомісячного довічного грошового утримання буде отримувати його на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Натомість суддя, який набув права на відставку відповідно до існуючого в нього стажу не менше 20 років, однак не досягнувши віку відставки судді - 65 років, прийняв рішення про відставку та звернувся із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання до 01.06.2015 року, буде отримувати щомісячне довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Таким чином, позивач, перебуваючи на посаді судді, 28 років працювала відповідно до законодавства, яке передбачало право судді на отримання щомісячного довічного грошового утримання (у розмірі до 90% заробітної плати судді), але реалізувати своє право, як вважає Відповідач, не може.

Однак, судді є рівними. Адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання. Викладене підтверджує порушення приписами Закону №213-УІІІ універсального принципу рівності, закріпленого статтею 21 Основного Закону України, а також порушення принципів незалежності суддів, передбачених частиною першою статті, пунктами 2, 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_4 України.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 83 Закону №1788-ХІІ пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку. Стосовно ж суддів діє інше правило: з дня досягнення пенсійного віку (пункт «а» цієї статті) або в разі наявності стажу роботи на посаді судді не менше двадцяти років (частина перша статті 120 Закону №2453-УІ), хоча день призначення щомісячного довічного грошового утримання обчислюватиметься з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної ОСОБА_3 України. Таким чином, право на щомісячне довічне утримання у розмірі 90% від грошового утримання судді позивач отримала ще в 2012 році при стажі роботи суддею 25 років.

До того ж, застосування пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213-УІІІ, серед іншого, має наслідком втрати суддею власного правового статусу судді у відставці, що призводить до порушення принципу правової визначеності, що є складовою верховенства права, передбаченого статтею 8 ОСОБА_4 України, принципу рівності, який має універсальний характер і гарантований статтею 21 ОСОБА_4 України, а також до порушення незалежності суддів, гарантованої статтею 126 Основного Закону України.

Ч. 1 ст.6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до ОСОБА_4 України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта ОСОБА_4 України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про Закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав. Ця Хартія складається з положень, які найкращим чином гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівня гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівня гарантій, вже досягнутих у відповідних державах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його право за законом або в більш широкому розумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, повязаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пунктом 6.4 Європейської Хартії про Закон «Про статус суддів» від 10.07.1998 року зазначається, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Як зазначається в Рекомендації Комітету ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів від 17.11.2010 року №2010 12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Отже, всі вищезазначені Рішення Конституційного Суду України узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Вищевказаною відмовою Відповідач порушив усі вищезазначені норми права, чим допустив звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод позивача, порушив її гарантії незалежності судді, знизив рівень гарантій суддів вже досягнутих раніше в нашій державі, позбавив позивачку майнових прав на отримання законного щомісячного довічного грошового утримання в сенсі вимог ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та застосував зворотню дію закону.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що факти, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини підтверджуються наявними доказами, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню з моменту звернення до Відповідача, тобто починаючи з 20.11.2015 року.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 256 КАС України постанову слід звернути до негайного виконання.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 6, 8, 9, 17, 104, 105, 162, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, ОСОБА_4 України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Рішеннями Конституційного Суду України від 18.06.2007 року, від 22.05.2008 року, від 03.06.2013 року, Європейською конвенцією з прав людини,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу щодо відмови ОСОБА_2 в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, викладені у витязі з протоколу №31 від 27.11.2015 року засідання комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсії.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2, починаючи з 20.11.2015 року, із розрахунку 90% від грошового утримання судді у розмірі 27284 грн. 40 коп., на підставі довідки апеляцйного суду Дніпропетровської області №07-414-с від 18.11.2015 року про заробітну плату та подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці апеляцйного суду Дніпропетровської області №4.1-03-666/15 від 18.11.2015 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_2 без обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Стягнути на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 487 грн. 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Саксаганському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому статтею 254 КАС України.

Суддя В.В. Попов.