Справа № 461/12080/1а,2а/461/51/15
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 876/4667/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року по справі за позовом виконавчого комітету Львівської міської ради до департаменту містобудування Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправним і скасування наказу ,-

В С Т А Н О В И В :

виконавчий комітет Львівської міської ради звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до департаменту містобудування Львівської міської ради, третіх осіб: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № А-190 від 16.07.2013 року «Про затвердження гр. ОСОБА_4 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з перепланування приміщень квартири АДРЕСА_1 під заклад торгівлі та приєднання коридору спільного користування з квартирою № 4 з відтворенням дверного прорізу на місці віконного отвору».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи спірне рішення, суд не звернув увагу на те, що згідно поверхового плану 1-го поверху будинку № 2 на вулиці Вірменській у місті Львові, коридор був спільним не тільки для квартир №№ 2 і 4, але і для квартири № 1. Документальних доказів про те, що зазначений коридор перейшов у користування лише квартир №№ 2 і 4 ніким не надано. Допоміжні приміщення (коридори, підвали, сараї, горища тощо), які за документами не закріплені за конкретними квартирами, перебувають у спільному користуванні всіх мешканців будинку, а тому можуть передаватися в користування мешканцям окремих квартир лише за згодою усіх мешканців будинку.

Згідно п. 1.3 Положення про Департамент містобудування Львівської міської ради, затвердженого рішенням сесії Львівської міської ради від 7.10.2006 р Департамент у своїй діяльністю керується Конституцією та Законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, цим Положенням, іншими нормами чинного законодавства України.

Відповідно до вимог п.п. 4.12, 4.15, 4.19 Стандарту «послуги з затвердження вимог до архітектурно-планувальної частини проекту(АПЧП) на реконструкцію, реставрацію окремих частин та нежитлових приміщень (будівель) у межах існуючого об'єму об'єкта ...», затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 16.11.2012 р. № 800, для затвердження вимог до АПЧП зацікавлені особи повинні надати відповідно завірені згоду всіх власників квартир житлового будинку, довідку про кількість та нумерацію квартир та довідки Ф-2 на вказані квартири, попередні технічні умови ПАТ «Львівгаз» на газопостачання приміщень, які підлягають реконструкції.

В порушення зазначених вимог Положення і Стандарту Департамент видав спірний наказ без наявності відповідно завірених згоди всіх мешканців будинку, довідки про кількість та нумерацію квартир, довідок Ф-2 на вказані квартири. Щодо попередніх технічних умов ПАТ «Львівгаз», то апелянт зазначає, що заявниками були надані умови, видані ПАТ «Львівгаз» 20.09.2011 р. за № 19/800-11 на квартиру № 4, а квартира № 2 була придбана заявниками через рік за договором купівлі-продажу від 17.08.2012 р. і технічні умови від 20.09.2011 р. не могли стосуватися квартири № 2.

Враховуючи викладене просить скасувати постанову Галицького районного суду м. Львова від 05.03.2015 р. та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 липня 2013 року Департаментом містобудування Львівської міської ради прийнято наказ № А-190 «Про затвердження ОСОБА_4 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з перепланування приміщень квартири АДРЕСА_1 під заклад торгівлі та приєднання коридору спільного користування з квартирою №4 з відтворенням дверного прорізу на місці віконного отвору». Згідно зазначеного наказу № А-190, ОСОБА_4 затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з перепланування приміщень квартири АДРЕСА_1 під заклад торгівлі та приєднання коридору спільного користування з квартирою №4 з відтворенням дверного прорізу на місці віконного отвору, зобов'язано третю особу у встановленому порядку отримати технічні умови на інженерне забезпечення проектованого об'єкту, розробити у спеціалізованій проектній організації проектну документацію на реконструкцію та провести її експертизу, укласти договір про сплату інвестиційного внеску відповідно до вимог ухвали міської ради від 03.04.2008 року № 1697 «Про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної інфраструктури та соціальної інфраструктури м. Львова» (із змінами) та звернутися в інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області для реєстрації будівництва та здачі в експлуатацію.

Розглядаючи спір судом першої інстанції правильно вказано, що згідно з ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Частиною 1 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав, що до повноважень позивача не належить право звертатися до суду з позовною заявою в інтересах фізичних осіб, оскільки, згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, крім того ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України і до повноваження виконавчого комітету міської ради, які передбачені ст. ст. 27-39 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не вбачається право виконавчих органів звертатися до суду в інтересах фізичних осіб про скасування актів власних структурних підрозділів.

Проте, колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується, оскільки як вбачається із змісту позовної заяви виконавчий комітет є позивачем, а не особою яка звертається до суду з позовом в інтересах фізичних осіб, а мешканці будинку № 2 по вул. Вірменській у м. Львові у даному спорі є третіми особами. При цьому слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Крім того, суд першої інстанції приймаючи рішення вважав, що спірний коридор не належить на праві власності усім мешканцям будинку № 2 по вул. Вірменській у м. Львові, бо відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру. Суд першої інстанції вважав, що спірний коридор не є об'єктом спільного користування усіх мешканців будинку, у ньому не знаходиться технічне обладнання будинку без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. А відтак вважав, що позовні вимоги виконкому Львівської міської ради є необгрунтованими, а тому в позові слід відмовити.

Проте колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі № 1-2/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_5 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) від 02.03.2004 року питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Таким чином, питання щодо згоди власників квартир - співвласників допоміжних приміщень багатоквартирного будинку - на надбудову поверхів і т. ін. з використанням при цьому конструктивних елементів будинку, як і на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень, має вирішуватися відповідно до законів про власність та інших законів України, передусім Цивільного кодексу України. Згідно ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Разом з тим слід враховувати те, що згідно ст. 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку на праві спільної сумісної власності належать приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Як вбачається із самого наказу № А-190, ОСОБА_4 затверджено вимоги до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з перепланування приміщень квартири АДРЕСА_1 під заклад торгівлі та приєднання коридору спільного користування, тобто сам відповідач визнав, що спірний коридор є об'єктом нерухомості спільного користування мешканців будинку.

Відтак, колегія суддів вважає, що наказ департаменту містобудування № А-190 від 16.07.2013 р. є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки останній порушує права інших мешканців вказаного будинку щодо використання місць спільного користування в будинку, оскільки до заяви, що була підставою видачі оскаржуваного наказу не надано письмових заяв-згод на приєднання коридору спільного користування від всіх мешканців багатоквартирного будинку по вул. Вірменській № 2, що є обов'язковими для прийняття наказу департаменту містобудування, у випадку, коли приєднуються приміщення загального користування.

У зв'язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справи та судом порушено норми матеріального і процесуального права, а позовні вимоги - задовольнити.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, постанову Галицького районного суду м. Львова від 05 березня 2015 року у справі 461/12080/13-а - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов виконавчого комітету Львівської міської ради задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ департаменту містобудування Львівської міської ради № А-190 від 16.07.2013 року «Про затвердження гр. ОСОБА_4 вимог до архітектурно-планувальної частини проекту реставрації з перепланування приміщень квартири АДРЕСА_1 під заклад торгівлі та приєднання коридору спільного користування з квартирою № 4 з відтворенням дверного прорізу на місці віконного отвору».

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.В. Ільчишин

Повний текст постанови виготовлений 05.02.2016 року