Справа № 552/8070/14-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Київ К/800/16000/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

суддів: Мороз Л.Л.,

Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на постанову Київського районного суду м. Полтави від 03.02.2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, в якому просив скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області від 02.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 43775186.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 03.02.2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року, адміністративний позов задоволено. Скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 від 02.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження № 43775186.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подало до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.06.2014 року Київським районним судом м. Полтави видано виконавчий лист № 2а/552/60/14, згідно якого зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести позивачу нарахування та виплату щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, передбачену статтею 50 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком, з урахуванням частини 1 статті 28 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеного на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на відповідний рік", починаючи з 01.01.2014 року, з урахуванням проведених виплат, та до змін в законодавстві.

02 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 11 частини 1 статті 49 Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV).

В обґрунтування зазначеної постанови державний виконавець зазначив, що виплати по рішенню суду не проведені у зв'язку з відсутністю відповідних бюджетних коштів. При цьому, у зв'язку з наявністю поважних причин невиконання судового рішення (відсутність коштів) підстави для накладення штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням про притягнення до відповідальності відсутні. Також, суд відмовив державному виконавцю у зміні способу і порядку виконання рішення. Отже, було вжито вичерпних заходів примусового виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно i в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 11 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною 3 статті 75 Закону № 606-XIV встановлено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до частини першої статті 89 Закону № 606-XIV у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника.

Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що необхідною передумовою закінчення виконавчого провадження у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо є, по-перше, накладення на боржника штрафу; по-друге, внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності.

Проте, як встановлено, державний виконавець не накладав штраф та не звертався до правоохоронних органів з поданням про притягнення до відповідальності боржника.

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що вказане свідчить про необґрунтованість закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів при відсутності коштів у боржника не може вважатися невиконанням судового рішення без поважних причин, оскільки боржник не мав можливості протягом встановленого строку виконати судове рішення в цій частині.

Проте, вказаний висновок стосується оцінки правомірності застосування державним виконавцем штрафу до боржника. У цьому випадку має значення наявність чи відсутність поважних причин невиконання судового рішення, оскільки підставою для штрафу відповідно до частини першої статті 89 Закону № 606-XIV є невиконання судового рішення саме без поважних причин.

Натомість, під час оцінки правомірності закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV наявність чи відсутність поважних причин невиконання судового рішення не з'ясовується, оскільки зазначена норма це не пов'язує наявністю підстав для закриття виконавчого провадження. У зазначеному випадку необхідно перевірити чи мав місце сам факт накладення на боржника штрафу відповідно до статті 89 цього Закону, оскільки це є однією з необхідних передумов для закінчення виконавчого провадження.

У випадку ж, якщо штраф відповідно до статті 89 цього Закону не застосовувався (у тому числі у зв'язку з тим, що судове рішення не виконане з поважних причин), то закриття виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV є неправомірним, оскільки за змістом цієї норми державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження лише після вчинення певних дій, зокрема, накладення штрафу.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення, постанову Київського районного суду м. Полтави від 03.02.2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: