Справа № 823/13/16
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року справа № 823/13/16

13 год. 25 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Сосюрі Ф.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника відповідача Крикливенко Т.Я. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління статистики у Черкаській області про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління статистики у Черкаській області (далі - Головне управління статистики у Черкаській області, відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління статистики у Черкаській області № 135-к від 07.12.2015 про звільнення ОСОБА_1 - начальника відділу статистики у Драбівському районі у зв'язку із скороченням чисельності, поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу статистики у Драбівському районі з 07.12.2015 та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.12.2015 до дня поновлення на роботі.

На обґрунтування позову зазначено, що позивач починаючи з 10.03.1987 працювала на різних посадах в підрозділі статистики Драбівського району Черкаської області, а з 06.03.2012 призначений на посаду начальника відділу статистики у Драбівському районі Черкаської області.

07.10.2015 позивача попереджено про можливе звільнення у зв'язку з істотними змінами праці та скороченням штатної численності працівників. Одночасно з попередженням про вивільнення, позивачу запропоновано посаду головного спеціаліста-економіста відділу економічної статистики управлінню статистики у Золотоніському районі Черкаської області, на час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ОСОБА_3, з якого 07.10.2015 позивач погодилась. Однак, 20.10.2015 ОСОБА_1 відмовилась від вказаної посади, у зв'язку з чим, наказом Головного управління статистики у Черкаській області № 135-к від 07.12.2015, на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України позивача було звільнено.

На думку позивача, її звільнення здійснено з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідачем був порушений порядок отримання згоди первинної профспілкової організації на її звільнення, також відповідач не надав їй переважне право на залишення на роботі, крім того відповідачем не були запропоновані їй усі наявні вакантні посади в тій же установі.

Відтак, відповідач має поновити позивача, на переконання останнього, на попередній роботі.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти заявленого позову заперечила, просила відмовити у його задоволені. Зокрема, вказала, що у зв'язку із закриттям відділу статистики у Драбівському районі Черкаської області, ОСОБА_1 своєчасно, тобто за два місяці повідомлено про майбутнє звільнення та одночасно запропоновано посаду, з якою позивач спочатку погодилась, а в подальшому від якої відмовилась. Окремо вказала, що відповідач належним чином отримав згоду первинної профспілкової організації на звільнення позивача.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив таке.

Станом на 07.12.2015 позивач працювала на посаді начальника відділу статистики у Драбівському районі Черкаської області (а.с.9).

Робота позивача на вказаній посаді, виходячи з положень ст. 1 Закону України «Про державну службу», та п. 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України є публічною службою.

Судом встановлено, що відповідно до вимог ст. 9 розділу ІІІ розділу III «Прикінцеві положення» Закону України від 28.12.2014 № 76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» та на виконання доручення Міністра економічного розвитку та торгівлі України та з метою поступового запровадження процесно-орієнтованого підходу до виробництва статистичної інформації Держстатом України було проведено реорганізацію територіальних органів та затверджено штатну чисельність працівників головних управлінь статистики в областях та м. Києві, що підтверджується відповідним наказом № 211 від 21.09.2015 (а.с.57).

Згідно затверджених Держстатом України 28.09.2015 року та погодженої з Міністерством економічного розвитку і торгівлі 02.10.2015 структури (а.с.55-56) та 06.10.2015 штатного розпису (а.с.54), Головним управлінням статистики у Черкаській області у порядку встановленому законодавством здійснені заходи щодо приведення штатної чисельності працівників у відповідність із вищевказаним наказом.

Наказом Держстату України від 07.10.2015 № 284 (а.с.51-52) закрито вісім відокремлених підрозділів Головного управління статистики у Черкаській області, у тому числі і відділ статистики у Драбівському районі (копія наказу додається) функції якого були передані Управлінню статистики у Золотоніському районі Черкаської області.

В зв'язку з чим, відповідно до наказу № 99-к від 07.10.2015 (а.с.49-50), Головне управління статистики у Черкаській області письмово попередило ОСОБА_1 про можливе майбутнє вивільнення у зв'язку з істотними змінами в праці та скороченням штатної чисельності працівників.

Одночасно з попередженням про вивільнення, ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного спеціаліста-економіста відділу економічної статистики управління статистики у Золотоніському районі Черкаської області (до якого були передані функції відділу статистики у Драбівському районі) на час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ОСОБА_3

З вказаною посадою, позивач 07.10.2015 погодилась (а.с.47), з приводу чого надала письмове погодження. Однак в подальшому, 20.10.2015 позивач відмовилась від запропонованої посади, що підтверджується відповідною письмовою відмовою останньої (а.с.46).

Отже, фактично, позивач не дала згоди на призначення її на іншу посаду, тобто відмовилась від запропонованої посади, що позивачем та її представником підтверджено у судовому засіданні.

Цього ж дня, відповідно до ст. 49 2 КЗпП України Головне управління статистики у Черкаській області листом № 15-12/8282 від 07.10.2015 подало до державної служби зайнятості звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

30.10.2015, враховуючи вимоги ст. 43 КЗпП України, Головне управління статистики у Черкаській області звернулося до первинної профспілкової організації Головного управління статистики у Черкаській області за згодою на звільнення працівників, у тому числі й ОСОБА_1 (а.с.38-41), яка своїм протокольним рішенням № 11 від 06.11.2015 (а.с.42-44) надала згоду Головному управлінню статистики у Черкаській області на звільнення працівників стосовно яких було внесено подання, у тому числі й позивача.

В зв'язку з відмовою ОСОБА_1 від запропонованої посади та сплину строку вивільнення працівників, передбаченого планом заходів, пов'язаних із скороченням граничної чисельності працівників Головного управління статистики у Черкаській області, наказом № 135-к від 07.12.2015 (а.с.9) ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу статистики у Драбівському районі Черкаської області у зв'язку із скороченням чисельності на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Не погоджуючись зі звільненням, позивач звернулась з цим позовом до суду про поновлення її на посаді начальника відділу статистики у Драбівському районі з 07.12.2015 та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.12.2015 до дня поновлення на роботі.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про державну службу» крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється з підстав визначених вказаною статтею.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу наведені у статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).

Так, відповідно до пункту 1 частини першої вказаної статті, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України).

Отже, законодавцем передбачено передумову звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. Зокрема, таке звільнення допускається лише у разі неможливості переведення його за згодою на іншу роботу або у разі ненадання працівником своєї згоди на переведення його на іншу (запропоновану) роботу.

Тобто, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається при умові дотримання відповідної процедури, а саме: роботодавець пересвідчився у неможливості переведення за згодою такого працівника на іншу (запропоновану) роботу.

В пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

В свою чергу, стаття 49 2 КЗпП України вимагає, щоб про наступне вивільнення працівника попереджали персонально не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Водночас, частина перша статті 43 КЗпП України вимагає, щоб розірвання трудового договору з вказаної підстави, могло бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З аналізу наведених норм видно, що законодавець врегульовуючи питання щодо звільнення особи з ініціативи власника та з підстав реорганізації підприємства, вимагає про таке звільнення попереджати працівника за два місяці, одночасно пропонуючи йому іншу роботу та врегульовуючи питання звільнення з профспілковим органом.

Як вже зазначалось вище та встановлено судом, відповідачем дотримано порядок звільнення позивача за скороченням чисельності, а саме: попереджено позивача про майбутнє вивільнення за два місяці, одночасно позивачу запропоновано іншу роботу та погоджено питання щодо звільнення з профспілковою організацією. Останнє підтверджується витягом із протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Головного управління статистики у Черкаській області №11 від 06.11.2015 (а.с.42-44).

З приводу твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачем не було запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади в установі та при звільненні позивача не надав їй переважне право на залишення позивача на роботі суд зазначає таке.

Відповідачем 07.10.2015 ОСОБА_1 було запропоновано посаду головного спеціаліста-економіста відділу економічної статистики управління статистики у Золотоніському районі Черкаської області (до якого були передані функції відділу статистики у Драбівському районі) на час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку ОСОБА_3, з якою позивач погодилась, в зв'язку з чим, у відповідача станом на 07.10.2015 (а.с.47) були відсутні підстави для пропонування позивачу іншої вакантної посади.

Однак в подальшому, 20.10.2015 позивач відмовилась від запропонованої посади, що підтверджується відповідною письмовою відмовою останньої (а.с.46).

Відповідно до штатного розпису, станом на 07.10.2015 в управлінні статистики у Золотоніському районі Черкаської області, були вакантні три посади, на одну з яких позивач надала згоду. Станом на 20.10.2015 - на час коли відповідач відмовилась від погодженої раніше нею посади, у вказаній установі були відсутні вакантні посади, оскільки вони були погоджені іншими працівниками, що підлягали скороченню.

В зв'язку з чим, запропонувати позивачу інші вакансії в цій же установі та надати їй переважне право на залишення на роботі не було об'єктивної можливості.

За вказаних підстав, на підставі ч. 1 ст. 244 2 Кодексу адміністративного судочинства України,суд вважає за необхідне відступити від правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 28.10.2014 по справі № 21-484а14, на яку в свою чергу посилається позивач при обґрунтуванні позовних вимог.

Отже, при прийнятті спірного наказу 135-к від 07.12.2015, Головне управління статистики у Черкаській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак позовні вимоги в частині скасування наказу № 135-к від 07.12.2015 не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З огляду на викладене, рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу може бути прийнято лише одночасно з рішенням про поновлення на роботі. Оскільки при вирішенні даного спору суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування наказу та поновлення на роботі, отже, як наслідок, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з меж позовних вимог та з системного аналізу положень законодавства України і доказів, наявних у матеріалах справи, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 2 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 14, 86, 94, 159-163, 167, 185-187, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку, передбаченому статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.А. Рідзель

Постанова складена у повному обсязі 08.02.2016.