Справа № 802/21/16-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 лютого 2016 р. Справа № 802/21/16-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Слободонюка Михайла Васильовича

суддів: Альчука Максима Петровича

Крапівницької Наталі Леонідівни

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача 1: ОСОБА_3

представника відповідача 2,3: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_5

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (відповідач 1), Міністерства внутрішніх справ України (відповідач 2), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (відповідач 3), за участю третьої особи: професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України

про: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5, позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (відповідач 1), Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач 2), Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (відповідач 3), за участю третьої особи: професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 року її звільнено із посади старшого інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області згідно із п. 10 та п. 11 розділу XI ЗУ "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ за п. 64 "г" ( через скорочення штатів).

З даним звільненням позивач не погоджується та вважає, що вказаний наказ прийнятий не обґрунтовано, не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, без дотримання трудових гарантій передбачених для одиноких матерів, до категорії яких себе відносить, у зв'язку з чим звернулась з даним позовом до суду у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України у Вінницькій області від 06.11.2015 року №164 о/с, в частині звільнення ОСОБА_5 з посади старшого інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області;

- зобов'язати МВС України працевлаштувати ОСОБА_5 в органах Національної поліції у Вінницькій області на посаду, рівнозначну до посади, яку вона займала до звільнення.

В судових засіданнях позивач та її представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні позов не визнав та надав письмові заперечення вх.№1030 від 20.01.2016 року у яких зазначив, що відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення. Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими. Однак, станом на 06.11.2015 заява про прийняття позивача на службу до поліції від ОСОБА_5 не надходила. За таких обставин вважає, що поновлення позивача на службі в органах Національної поліції України є неможливим, оскільки остання в такий орган прийнятою не була, а тому у задоволені позову просив відмовити.

Представник відповідача 2, 3 проти задоволення позовних вимог також заперечував, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось у визначеному Законом України "Про Національну поліцію" порядку, а норми трудового законодавства на які звертає увагу ОСОБА_5 до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, натомість подав клопотання про розгляд справи без його участі, при цьому зазначив, що при вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_5 згідно наказу №50 о/с від 30.08.2004 року прийнята на службу в органи внутрішніх справ України та проходила службу на посаді старшого інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області.

06.11.2015 року наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с, прийнятим згідно із п. 10 та п. 11 розділу XI ЗУ "Про Національну поліцію", ОСОБА_5 звільнено із займаної посади у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Копію вказаного наказу як і трудову книжку позивач згідно наданих пояснень, які не спростовані відповідачами, отримала 11.12.2015 року, та не погодившись зі своїм звільненням з органів внутрішніх справ звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію", Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі-Положення про проходження служби).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Зазначену позицію неодноразово висловлював Верховний Суд України в своїх рішеннях, зокрема в своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про міліцію".

Статтею 18 цього Закону передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Тобто, особливості проходження публічної служби позивача врегульовуються спеціальним законодавством, положення яких мають пріоритет у застосуванні перед загальними нормами трудового законодавства.

Поряд з цим суд враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ "Про міліцію" втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію".

Статтею 1 цього Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Закон України "Про Національну поліцію" був опублікований 06.08.2015 року в газеті "Голос України" та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року.

Суд зауважує, що в даному випадку будь-якого обов'язку в УМВС України у Вінницькій області щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення чинним законодавством не передбачено, оскільки остання попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу прямої вказівки норми закону.

Разом з тим, приписами пунктів 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Натомість як убачається із матеріалів справи та пояснень наданих представниками відповідачів, згоди на прийняття на службу до поліції з 06.08.2015 року до 06.11.2015 року позивач не висловлювала, жодної заяви до управління МВС України у Вінницькій області про прийом на службу до поліції не подавала. Наведене не заперечувалось і самим позивачем у судовому засіданні, яка лише зазначила про те, що жодної вказівки від керівництва про написання такої заяви вона не отримувала та вважала, що самостійно подану заяву про прийняття на службу до поліції у неї ніхто б не прийняв. Проте, такі доводи позивача лише підтверджують ту обставини, що можливе бажання ОСОБА_5 на працевлаштування нею ж самостійно ініційоване не було, тобто не реалізоване у передбаченому порядку, а сумніви у можливому неприйнятті заяви про проходження служби в поліції ґрунтуються лише на її припущеннях.

Тобто, позивач не скористалась наданим їй Законом № 580-VIII правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліцію, а отже не підтвердила свою згоду проходити подальшу службу в поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року. Вказані норми є імперативними, тобто неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Згідно із пп. "г" п. 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Досліджуючи таку передумову для звільнення судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року фактично ліквідовано територіальні органи МВС України в тому числі і Томашпільський РВ УМВС України у Вінницькій області. Наказом МВС України від 06.11.2015 року № 1388 «Про організаційно-штатні питання» скасовано всі штати та скорочено усі посади в УМВС України у Вінницькій області, а отже подальше проходження позивачем служби в цих органах (використання на службі) є неможливим.

За таких обставин, враховуючи, що станом на 06.11.2015 року позивач не була прийнята на службу в органи поліції, УМВС України у Вінницькій області в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України прийняло оскаржуваний наказ від 06.11.2015 № 164 о/с в частині звільнення ОСОБА_5 з посади старшого інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями Томашпільського районного відділу УМВС України у Вінницькій області.

Суд також вважає безпідставними позовні вимоги про зобов'язання МВС України працевлаштувати ОСОБА_5 в органах Національної поліції у Вінницькій області на посаду, рівнозначну до посади, яку вона займала до звільнення, з огляду на таке.

Як уже зазначалося вище, відповідно до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ. Тобто, Національна поліція не є складовою МВС України. Позивач ОСОБА_5 не проходила службу безпосередньо в Міністерстві внутрішніх справ України та не була звільнена зі служби даною особою. Після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» МВС України здійснює свої повноваження відповідно до Положення про МВС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року № 378 та не має жодних повноважень щодо призначення або звільнення працівників поліції з 7 листопада 2015 року.

Разом із тим за встановлених вище обставин, працевлаштування ОСОБА_5 в органи Національної поліції в Вінницькій області у встановленому порядку не відбулося, а тому остання не вправі вимагати поновлення на її будь-якій посаді у відповідному органі.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що Міністерство внутрішніх справ України не ліквідовується, а має місце лише ліквідація складової частини МВС - міліції та створення поліції, діяльність якої спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра Внутрішніх справ України, що на її думку свідчить про здійснення реорганізації в структурних підрозділах МВС із правонаступництвом.

Проте, суд із зазначеним також не погоджується.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 "Про утворення Національної поліції України" утворена Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

16 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнята постанова за № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ".

Пунктом 1 вказаної постанови передбачено утворення як юридичних осіб публічного права територіальних органів Національної поліції за переліком згідно з додатком 1. До Переліку територіальних органів Національної поліції, що утворюються, включене, зокрема Головне управління Національної поліції у Вінницькій області.

Наказом Національної поліції від 06.11.2015 року № 18 затверджено Положення про Головне Управління Національної поліції у Вінницькій області.

Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (ідентифікаційний код 40108672) зареєстроване як юридична особа, про що до ЄДР внесений запис за номером 1 013621, в стані припинення не перебуває та не являється правонаступником прав та обов'язків УМВС України у Вінницькій області.

Таким чином має місце ліквідація однієї юридичної особи без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи, в даному випадку УМВС України у Вінницькій області, без визначення правонаступника.

Також слід зазначити, що Головне управління Національної поліції у Вінницькій області є новоствореною юридичною особою публічного права, діяльність якої лише координується Міністром внутрішніх справ України, а тому у МВС України взагалі відсутні повноваження щодо поновлення на роботі в органах Національної поліції України.

Щодо тверджень позивача про її гарантії залишення на роботі згідно ст. 184 КЗпП, як одинокої матері, яка має на утриманні неповнолітніх дітей до чотирнадцяти років, суд зазначає наступне.

Так, офіційного визначення поняття «одинока мати» на законодавчому рівні не закріплено. Таке визначення дано у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", згідно пункту 9 якої під поняттям одинокої матері слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама.

Таким чином до одиноких матерів відносяться: жінки, які народили і виховали дітей поза шлюбом, жінки, раніше перебували у шлюбі, якщо вони мають дітей, народжених від іншої особи до або після розірвання шлюбу або смерті чоловіка, за умови, що у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька, або запис зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері. Не визнаються самотніми матерями: жінки, які виховують дітей в неповній сім'ї, тобто після розірвання шлюбу, але батько приймає участь в утриманні дитини, або у її вихованні; жінки, що знаходяться в шлюбі і виховують дитину, батьківство якого встановлено у судовому порядку або визнано добровільно.

Натомість як вбачається із матеріалів справи, на даний момент ОСОБА_5 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та за судовим рішенням стягує із нього аліменти. Неповнолітні діти позивача - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно копії свідоцтв про народження мають батьків, і будь-яких відомостей про позбавлення таких батьків батьківських прав матеріали справи не містять. Тобто статус позивача як «одинокої матері» для цілей ст. 184 КЗпП не є підтвердженим.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ст. 71 КАС України), а згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відтак, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів осіб, які брали участь у справі, оцінивши досліджені у ході судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд не вбачає підстав для задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Слободонюк Михайло Васильович

Судді: Альчук Максим Петрович

Крапівницька Наталя Леонідівна