Справа № 2а-12537/11/2670
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Київ К/9991/41205/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Латишевої Л.П.,

представника позивача Швеця Б.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 по справі №2а-12537/11/2670 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника позивача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва про скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0, від 23.12.2010№/0. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 в частині донарахованої суми за основним платежем у розмірі 8002,53грн. та за штрафними санкціями в розмірі 16005,06грн.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Державна податкова інспекція у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби 16.06.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 26.06.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі міста Києва проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» з питань дотримання вимог податкового законодавства.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пункту 5.1,пудпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток на 9316,00грн.; підпункту 7.2.1, 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 236921,00грн.; підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, пункту 7.3 статті 7, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8, підпункту 16.3.5 пункту 16.3 статті 16 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 19648,74грн.

За результатами проведеної перевірки Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі міста Києва складено акт від 08.12.2010 №5640/23-322-30116163 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 9316,00грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 4685,00грн.; від 23.12.2010 №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 236921,00грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 118461,00грн.; від 23.12.2010 №/0, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 19648,74грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 16499,24грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 колегія суддів звертає увагу на наступне.

За висновками податкового органу позивачем неправомірно включено до складу валових витрат за 1 квартал 2006 року витрат у розмірі 37263,00грн. з оплати консультаційних послуг відповідно до договору №08/01-2007.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до валових витрат зараховуються суми будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формі, здійснених як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються платником податку для їх подальшого використання у господарській діяльності, під якою розуміється будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів, оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат.

Разом з тим, на підставі належних та допустимих доказів судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що реальність спірної фінансово-господарської операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРУС Капітал» підтверджується належним чином оформленими первинними документами копії яких наявні в матеріалах справи, зокрема, наданими позивачем договором про надання консультаційних послуг з економічних питань від 01.06.2007 №08/01-2007, актом здачі-приймання робіт від 04.01.2008 №А07/01-2007, який містить інформацію про зміст наданих інформаційно-консультативних послуг, банківськими виписками.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарської операції, підтверджують рух активів позивача та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності, тому слід погодитися з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач підтвердив факт реальності господарських операцій з контрагентами.

За таких обставин, позивачем правомірно сформовано валові витрати за господарською операцією з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРУС Капітал».

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про неправомірність визначення позивачу зобов'язання згідно податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 є правильним.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 колегія суддів звертає увагу на наступне.

За висновками податкового органу позивачем неправомірно включено до складу податкового кредиту сум ПДВ на підставі податкових накладних, у яких порядкові номери містили буквені позначення та неправильно зазначено свідоцтво платника ПДВ.

Відповідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно з підпунктом 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Для операцій, що оподатковуються і звільнені від оподаткування, складаються окремі податкові накладні. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань. Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків.

Відповідно до пункту 3 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 №165 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.1997 за №233/2037, порядковий номер податкової накладної відповідає порядковому номеру реєстру отриманих та виданих податкових накладних.

За таких обставин, зважаючи на те, що чинне законодавство не містить заборони використання для позначення порядкового номеру податкової накладної буквеного позначення, висновки судів попередніх інстанцій про безпідставність доводів податкового органу про порушення позивачем вимог законодавства внаслідок віднесення до складу податкового кредиту сум ПДВ на підставі податкових накладних, порядкові номери яких містили буквені позначення, є правильним.

Щодо неправильного зазначення номеру свідоцтва платника ПДВ у податкових накладних підпункту колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що підпункт 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не містить такого обов'язкового реквізиту податкової накладної як «номер свідоцтва платника ПДВ», а відтак вказані податковим органом помилки не можуть бути підставою для позбавлення платника ПДВ права на податковий кредит.

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про неправомірність визначення позивачу зобов'язання згідно податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 є правильним.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 8002,53грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 16005,06грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства в цій частині ґрунтується на тому, що позивач, здійснюючи свою діяльність з залученням працівника - громадянина Російської Федерації ОСОБА_3, неправомірно застосував у період з грудня 2009 року по березень 2010 року ставку податку до доходів, нарахованих таким іноземним громадянам, у розмірі 15% замість 30%.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, що іноземні громадяни - працівники позивача мали право на постійне проживання та постійно проживали на території України у 2010 році, а тому вони є фізичними особами-резидентами в розумінні положень Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Проте, суд касаційної інстанції з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не погоджується та вважає їх помилковими з наступних підстав.

Платниками податку відповідно до Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» є резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи; нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження з території України.

Згідно з підпунктом «д» пункту 1.3 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до доходу з джерелом його походження з України відноситься будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати, нарахованих (виплачених, наданих) внаслідок здійснення платником податку трудової діяльності на території України, від працедавця, незалежно від того, чи є такий працедавець резидентом або нерезидентом, а також заробітної плати, нарахованої особі за здійснення роботи за наймом у складі екіпажу (команди) транспортного засобу, який перебуває за межами території України, її територіальних вод (виключної економічної зони), у тому числі на якірних стоянках, та належить резиденту на правах власності або перебуває у його тимчасовому (строковому) користуванні та/або є зареєстрованим у Державному судновому реєстрі України чи Судновій книзі України.

Відповідно до підпункту 9.11.1 пункту 9.11 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» доходи з джерелом їх походження з України, що нараховуються (виплачуються, надаються) на користь нерезидентів, підлягають оподаткуванню за правилами, встановленими для резидентів, з урахуванням особливостей, визначених окремими нормами цього Закону.

Пунктом 7.1 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2, 7.4 цієї статті.

Відповідно до пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» ставка податку становить подвійний розмір ставки, визначеної пунктом 7.1 цієї статті, від об'єкта оподаткування, нарахованого як виграш чи приз (крім у державну лотерею у грошовому виразі) на користь резидентів або нерезидентів, та від будь-яких інших доходів, нарахованих на користь нерезидентів - фізичних осіб, за винятком доходів, визначених у підпункті 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 цього Закону.

Згідно з підпунктом 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» якщо зазначені у підпункті 9.11.1 цього пункту доходи виплачуються нерезиденту резидентом - фізичною або юридичною особою, то такий резидент вважається податковим агентом такого нерезидента стосовно таких доходів. При укладенні договору з нерезидентом, умови якого передбачають отримання таким нерезидентом доходу з джерелом його походження з України, резидент зобов'язаний зазначити у такому договорі ставку податку, яка буде застосована до таких доходів.

Відповідно до пункту 1.15 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону.

При цьому іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати свій резидентський статус. Вони можуть самостійно визначити статус податкового резидента України шляхом звернення до податкового органу за місцем реєстрації в органах внутрішніх справ із відповідною заявою фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу, форма якої встановлена наказом Державної податкової адміністрації України від 05.10.2004 №581 «Про затвердження примірних форм Заяви фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу та Повідомлення працедавця про самостійне визначення фізичною особою - іноземцем резидентського статусу».

Статус податкового резидента України таких іноземців чи осіб без громадянства підтверджується довідкою податкового органу, виданою відповідно до зазначеного наказу.

При отриманні фізичною особою резидентського статусу шляхом звернення до податкового органу і отримання від нього відповідної довідки, резидентський статус визначається на звітний податковий період (рік), а отже підтвердження свого резидентського статусу має здійснюватися такими особами щорічно, з податкового періоду, в якому іноземець отримав довідку.

Одним із критеріїв визначення резидентського статусу відповідно до пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» є перебування іноземного громадянина на території України не менше 183 днів протягом періоду або періодів податкового року.

Перебування в України протягом 183 днів дає іноземцю право на звернення до податкового органу із заявою щодо видачі ним довідки-повідомлення, передбаченої Державної податкової адміністрації України від 05.10.2004 №581.

У разі набуття іноземцем статусу податкового резидента України іноземний дохід, отриманий такою особою з джерел за межами України, є об'єктом оподаткування і сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку - отримувача.

Таким чином, у разі набуття нерезидентом статусу податкового резидента України (отримання відповідної довідки) доходи, одержані ним від працедавця за виконання трудової функції (заробітна плата), оподатковуються у загальному порядку, встановленому Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», за ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15%). Якщо іноземець не виявив бажання підтвердити свій резидентський статус та не отримав довідки, яка є обов'язковою для підтвердження такого статусу, то його заробітна плата оподатковується за ставкою у розмірі 30%.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було застосовано ставку у розмірі 15% до доходів, виплачених його працівнику - іноземцю у період з грудня 2009 року по березень 2010 року, без наявності довідки-повідомлення про підтвердження таким працівником свого резидентського статусу.

За таких обставин, визначення Товариству з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 8002,53грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 16005,06грн. на підставі податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 є правомірним.

Враховуючи викладене, постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012 та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 в частині задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 8002,53грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 16005,06грн. підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 229, 230, 232, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 по справі №2а-12537/11/2670 в частині задоволення позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 23.12.2010 №/0 в частині визначення Товариству з обмеженою відповідальністю «Сен-Гобен будівельна продукція України» податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 8002,53грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 16005,06грн. скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.01.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2012 по справі №2а-12537/11/2670 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв