Справа № 813/7468/14
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Справа № 876/2556/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Гуляка В.В.,Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання Малетич М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Командира військової частини НОМЕР_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Міністр оборони України про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

03.11.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просила стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2013 року по 30.03.2014 року у сумі 49057,55 грн., зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 надати позивачу щорічну основну чергову відпустку за 2013 рік.
В обґрунтування вимог зазначає, що судовими рішеннями підтверджується факт неправомірного притягнення до дисциплінарної відповідальності та подальше звільнення з займаної посади. На думку позивача, поновлення на посаді помічника командира - начальника фінансово-економічної служби ВЧ НОМЕР_1 є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки поновлення на військовій службі відбулося 31.03.2014 року, тобто через 10 місяців і 10 днів після прийняття судом рішення про поновлення. Просить виплатити в судовому порядку грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2013 року по 30.03.2014 року. Також зазначає, що за 2013 рік не використала щорічну основну відпустку через неправомірні дії командування військової частини стосовно поновлення її на посаді. Відтак, вважає що такими діями порушено її права та інтереси.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.02.2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь майора ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2013 року по 30.03.2014 року у сумі 49057 грн. 55 коп.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції , Командиром військової частини НОМЕР_1 подано апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції при прийнятті постанови суду порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.
В апеляційній скарзі вказує на те, що згідно із ст. 257 КАС України, визначено два способи виконання судових рішення добровільний та примусовий.
При добровільному виконанні судового рішення передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно є підставою для його виконання.
Таким чином, при надходженні до Міністерства оборони України або до Військової частини НОМЕР_1 , на момент поновлення позивача постанови Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2013 року, така могла бути виконана лише в межах їх компетенції.
Порядок виконання рішень судів де відповідачами виступає Міністерство оборони України врегульовано інструкцією з організацією представництва інтересів Міністерства оборони України, органів військового управління, армійських корпусів, повітряних командувань, з`єднань військових частин Збройних Сил України під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, ведення -претензійно-позовної роботи та виконання рішень судів, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 14.12.2007 №686.
Також звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що негайному виконання постанови суду від 21.05.2013 року Військовою частиною НОМЕР_1 , в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника командира - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 та стягнення середньомісячного заробітку за один місяць в сумі 3 403, 40 грн. повинно передувати негайне виконання зазначеної постанови Міністерством оборони України, що було виконано 21.03.2014 року винесенням наказу № 127, на підставі якого командиром військової частини НОМЕР_1 31.03.2014 року було винесено наказ № 62 про поновлення ОСОБА_1 на раніше займаній неї посаді.
Вважає, що невиконання або неповне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є підставою для його звернення до примусового виконання, а не для подання нового адміністративного позову до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення. При цьому колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.01.2012 року у справі № 2а-5733/12/1370, залишеною без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 01.03.2013 року та Вищого адміністративного суду України від 10.12.2013 року було визнано протиправним та скасовано п.4 наказу №387 від 07.06.2012 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності». Вказаний наказ був реалізований шляхом звільнення ОСОБА_1 з військової служби за службовою невідповідністю.
В подальшому, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2013 року у справі № 2а-5733/12/1370 визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України від 26 липня 2012 року №597, в частині про звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» частини шостої пунктом «е» (через службову невідповідність). Визнано протиправним та скасовано наказ Командира військової частини НОМЕР_1 №159 від 01 серпня 2012 року (по стройовій частині), в частині про звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» частини шостої пунктом «е» (через службову невідповідність) та виключення зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення з 01 серпня 2012 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника командира - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 . Зобов`язано Командира військової частини НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 1 серпня 2012 року по 21 травня 2013 року в сумі 32 849 грн. 10 коп.. Вказана сума грошового забезпечення була виплачена позивачці в повному обсязі.
Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника командира - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 та стягнення середньомісячного грошового забезпечення за один місяць в сумі 3 403 (три тисячі чотириста три) грн. 40 коп. було звернуто до негайного виконання.

Також встановлено, що виконання рішення суду про поновлення позивач на посаді, включення її до списків особового складу частини та на всі види забезпечення відбулося 31.03.2014 року, на підставі наказу Міністра оборони України від 27.03.2014 року № 127 та командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2014 року № 62.

Разом з тим, у відповідності до статті 233 Кодексу законів про працю України встановлюються строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, а саме: для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; для працівників у інших трудових спорах - тримісячний строк з дня, коли працівника дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; для власника або уповноваженого ним органу у спорах про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
У свою чергу, ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України також встановлено місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
За результатами вказаних судових розглядів ОСОБА_1 звернулася до Міністерства оборони України з вимогою про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 22.05.2013 року по 30.03.2014 року, та про надання щорічної чергової відпустки за 2013 рік, мотивуючи наявністю підстав щодо обрахунку розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
За результатами розгляду звернення, начальником фінансово-економічного управління командування Повітряних Сил Збройних Сил України 04.07.2014 року № 350/147/2/2226 надано відповідь, що кошти для виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу відповідно до рішення суду в сумі 32849,10 грн. перераховано військовій частині НОМЕР_1 21.06.2014 року.
Крім того, зазначено, що при поновлені на військовій службі відповідно до наказу Міністра оборони України № 127 від 27.03.2014 року, рішення про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу прийнято не було, підстав для виплати коштів за інший період, ніж зазначено в рішенні суду, відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. За таких обставин поновлення на посаді мало бути виконано відповідачем негайно. Проте затримка виконання рішення склала 10 місяців і 10 днів, оскільки рішення суду про поновлення на посаді позивача прийнято 21.05.2013 року, а фактично виконане відповідачем 31.03.2014 року.
Згідно зі ст. 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Відтак, суд першої інстанції дійшов висновку, що беззаперечним є обов`язок роботодавця сплатити незаконно звільненому працівнику середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 3 пункту 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» , що діяла на момент звільнення та поновлення позивача на роботі, у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Згідно п. 65 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, затвердженого Указом Президента України «Про положення про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців» у разі визнання рішення про дострокове розірвання контракту і звільнення незаконними військовослужбовець поновлюється на посаді, яку займав раніше, або на рівній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Пунктом 1.1. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 р. № 260 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 липня 2008 р. за № 638/15329 також передбачено, що військовослужбовцям, рішення про звільнення яких з військової служби або переміщення на нижчеоплачувану посаду визнані незаконними та які у зв`язку з цим поновлені на військовій службі (посаді), за рішенням повноважного органу, який прийняв рішення про таке поновлення, виплачується грошове забезпечення за час вимушеного прогулу або різниця за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, що вони недоотримали внаслідок незаконного звільнення (переміщення).

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до ч.2 ст.14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Пунктом 3 ч.1 ст.256 КАС України, положенням якого кореспондує ч.7 ст.235 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), встановлено, що негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч.2 ст.257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідним вказати, що питання, пов`язане з фактом поновлення працівника на роботі, вирішується відповідно до рішення суду (видається наказ про поновлення особи на посаді, вносяться відповідні зміни до трудової книжки - згідно з п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції і Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993р. №58, зокрема, визнається недійсним запис, зроблений відповідно до наказу про звільнення, визнаного судом незаконним; провадиться оплата часу вимушеного прогулу за умови зазначення цього в рішенні суду про поновлення на роботі).
Як це зазначено в преамбулі Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV), цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст.1 Закону № 606-ХІV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.
Так у п.46 Рішення Європейського Суду з прав людини від 15.10.2009р. у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) суд вказує, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання (див. згадане вище рішення у справі Бурдова (№ 2), п. 68).
З огляду на вказане Рішення, у справі що розглядається встановленню підлягають обставини, зокрема: з якого часу особа домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави; чи було належним чином поінформовано відповідний державний орган, про таке судове рішення; чи були невиправдані затримки у його виконанні і чи було воно не виконано на шкоду позивача; чи мала місце необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення.
На думку колегії суддів, наведені обставини позивачем не доведені та не обґрунтовуються матеріалами справи.
Набрання чинності судового рішення про поновлення працівника на роботі є початком відліку затримки у виплаті середньомісячної заробітної плати, за умови невиконання рішення суду роботодавцем.
Така умова є визначальною, у разі активної поведінки працівника щодо звернення з вимогою до роботодавця про виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Безумовно, що виконання рішення про поновлення на роботі працівника є обов`язком для підприємств, установ будь-якої форми власності. Але не слід ототожнювати цей обов`язок з повною відсутністю дій зі сторони зацікавленої особи.

Колегія суддів вважає, що здійснюючи розгляд позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід розділяти період вимушеного прогулу та період оплати вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення. На виконання судового рішення у справі № 2а-5733/12/1370 позивача було поновлено на посаді та виплачено розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у порядку статті 233 КЗпП України. Матеріали справи засвідчують, що на виконання постанов державного виконавця від 23.01.2014 року ВП №41678893, ВП № 41679240 було відкрито виконавче провадження в частині поновлення позивача на посаді та стягнення розміру середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (а.с. 77,78), завершенням якого стало винесення наказу Міністра оборони України від 27.03.2014 року № 127 та командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.03.2014 року № 62 про поновлення позивача на займаній посаді на виконання рішення суду.

Вказані обставини не були належно проаналізовані судом першої інстанції, що привело до помилкових висновків в частині визначення періоду вимушеного прогулу та підстав стягнення розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з військової частини.

Враховуючи те, що постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування та прийняття нової постанови, якою у задоволенні позовних вимогах слід відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Командира військової частини НОМЕР_1 задовольнити.
Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.02.2015 року у справі № 813/74638/14 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Н.М. Судова-Хомюк
Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль