Справа № 807/667/15
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року Справа № 876/7606/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючої судді Хобор Р.Б.

суддів: Попка Я.С., Сеника Р.П.,

з участю секретаря судового засідання Мартинишина Р.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 року по справі № 807/667/15 за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "Старвуд Закарпаття" про стягнення коштів, -

В C Т А Н О В И В:

Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося з адміністративним позовом до ТОВ "Старвуд Закарпаття" про стягнення коштів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" № 875-ХІІ (надалі Закон України № 875-ХІІ) для підприємств, установ і організацій встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Відповідно до звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2014 рік відповідач не виконав вимогу Закону України № 875 щодо нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. У зв'язку з цим до відповідача застосовано адміністративно-господарську санкцію у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, а саме 17573,26 грн.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив позивач Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, яке покликаючись на те, що вказана постанова прийнята з порушенням норм матеріального процесуального права, просить постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 року скасувати, та прийняти нову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відповідач перекладає відповідальність за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів на органи державної влади та, зокрема, і відділення Фонду, оскільки стверджує, що неодноразово звертався з пропозицією про направлення до роботодавця інвалідів для подальшого працевлаштування.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Старвуд Закарпаття", зареєстровано за адресою 89670, Закарпатська область, Мукачівський район, с. Шенборн, вул. Мукачівська, буд. 2, 13 грудня 2006 року; вид діяльності - 16.21 виробництво фанери, дерев'яних плит і панелей, шпону, про що свідчить Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідач подав до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік (а.с. 43). Відповідно до рядка 01 звіту середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 86 осіб. Отже, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875 становить 3 особи. Відповідно до рядка звіту 02 середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить 2 особи. Таким чином, відповідачем не працевлаштовано, відповідно до нормативу, інвалідів в кількості 1 особи.

Відповідачем подавалися до Мукачівського районного центру зайнятості Закарпатської області звіти про наявність вакансій форми 3-ПН, інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Також відповідачем проводилась і проводиться самостійна робота щодо працевлаштування інвалідів. Зокрема у випусках газети "Новини Виноградівщини" протягом 2014 року, позивачем розміщувалися оголошення про наявність вакансій на підприємстві для працевлаштування інвалідів.

Вимоги до посад, заявлених у вакансіях, були такими, що підходили і для осіб з обмеженими фізичними можливостями.

У зв'язку з тим, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, або за відмову направлених інвалідів працевлаштуватися.

Апеляційний суд погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Статтею 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом із тим, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 року № 1836 «Про реалізацію статті 181 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» потреба у створенні інваліду, зареєстрованому в державній службі зайнятості як безробітний, спеціального робочого місця або ділянки виробничої площі та вимоги до них встановлюються індивідуальною програмою реабілітації.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що можливість реалізації інвалідами гарантованого державою права на працевлаштування нерозривно пов'язане із урахуванням їх особливих потреб щодо реалізації своїх творчих і виробничих здібностей і створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда.

Відповідно до ч. 3 п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затверджену постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 70, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

При цьому, на переконання суду апеляційної інстанції, для притягнення підприємства до відповідальності за невиконання приписів ст. 19 Закону слід встановити, окрім іншого, наявність фактів спрямування центрами зайнятості інвалідів до роботодавців та випадки безпосереднього звернення інвалідів до роботодавців з питань працевлаштування, а також причини непрацевлаштування роботодавцями інвалідів.

Відповідно до звіту ТОВ «Старвуд Закарпаття» про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік (форма № 10-ПІ), середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2014 році становила 86 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства, встановлена інвалідність - 2 особи, а також кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 3 особи.

Як слідує з матеріалів справи, ТОВ «Старвуд Закарпаття» інформував центр зайнятості про наявність вакантних місць для інвалідів, що відповідачем не заперечується. Крім того відповідачем самостійно розміщувались оголошення про наявність вакансій на підприємстві для працевлаштування інвалідів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями газети «Новини Виноградівщини»

З огляду на викладене апеляційний суд зазначає, що саме по собі невиконання ТОВ «Старвуд Закарпаття» у 2014 році нормативу з працевлаштування інвалідів, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», без його на те вини не дає правових підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст. 20 цього ж Закону.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Керуючись ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 року по справі № 807/667/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р.Б. Хобор

Судді Я.С. Попко

Р.П. Сеник