Справа № 2-а-1547/09/1511
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2010 р.Справа № 2-а-1547/09/1511

Категорія: 2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Вергопуло К.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі: головуючого Запорожана Д.В., суддів Яковлева Ю.В, ОСОБА_1 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області на постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 24 вересня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області, про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії «Дітям війни»,

ВСТАНОВИЛА:

03.06.2009р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до УПФ України в м. Іллічівськ Одеської області, про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування та виплати недоплаченого підвищення до пенсії «Дітям війни»за 2007-2008 роки.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 24.09.2009р. позов задоволено частково.

Визнано протиправною відмову УПФ України в м. Іллічівськ Одеської області щодо нарахування та виплаті ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р. та з 22 травня 2008р. по 31 грудня 2008р.

Зобовязано УПФ України в м. Іллічівськ Одеської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р. та з 22.05.2008р. по 31 грудня 2008р. з урахуванням сум, виплачених у цей період.

В іншій частині позову відмовлено.

УПФ України в м. Іллічівськ Одеської області просить скасувати зазначену постанову як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 відноситься до категорії «діти війни»/а.с. 6/; підвищення до пенсії як «дитина війни»отримує з 01.01.2008р. у розмірі 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність /а.с 5/. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що він взятий на облік в м. Іллічівськ Одеської області, отримує пенсію за віком /а.с. 6/,.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»вiд 18.11.2004 № 2195-IV (далі Закон № 2195-IV) в редакції, яка діяла до 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»вiд 19.12.2006 № 489-V (далі Закон № 489-V) дію ст. 6 Закону № 2195-IV з урахуванням ст. 111 Закону № 489-V призупинено на 2007 рік.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону № 489-V.

Відповідно до п. 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України»вiд 28.12.2007 № 107-VI (далі Закон № 107-VI) внесено зміни до ст. 6 Закону № 2195-IV дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни - 10 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Положення п. 41 розділу ІІ Закону № 107-VI були визнані такими, що не відповідають Конституції України, згідно з рішенням Конституційного суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах

повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже в період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року відповідач був зобов'язаний нараховувати та сплачувати підвищення до пенсії в розмірі, встановленому ст. 6 Закону № 2195-IV, в редакції закону, яка діяла до 01.01.2006 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 22 травня 2008 року підвищення до пенсії повинне виплачуватись у розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 530 від 28.05.2008р. «ОСОБА_3 питання соціального захисту окремих категорій громадян»(далі - Постанова КМ України № 530), не приймаються колегією суддів.

Обчислення підвищення до пенсії, виходячи з розміру, встановленого Постановою КМ України № 530, є порушенням засад пріоритету законів над підзаконними актами, а тому розрахунок такого підвищення повинен здійснюватись з розміру, встановленого ст. 6 Закону № 2195-IV.

Щодо доводів апелянта про те, що поняття «мінімальна пенсія за віком», про яке йдеться в ст. 28 Закону України вiд 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»(далі Закон № 1058-IV), застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом і не стосується «дітей війни»відповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV, то вони є безпідставними.

Положення ст. 28 Закону № 1058-IV не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів не враховує посилання апелянта на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону № 2195-IV.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів Пенсійного фонду України, оскільки суд не приймав рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Крім того, Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України»і здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону № 1058-IV рішення щодо призначення, донарахування перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону № 2195-IV покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Отже, судом першої інстанції правомірно покладено обовязок на УПФ України в м. Іллічівську Одеської області зробити перерахунок пенсії, правильно визначено кінцеву дату здійснення такого перерахунку у 2008р.

Однак, суд першої інстанції, при прийнятті постанови, помилково вирішив питання застосування наслідків пропущення строків звернення до суду. Так позивач просив відновити йому пропущений строк звернення до суду, мотивуючи свою вимогу необізнаністю щодо порушення своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України - для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням наведеної норми закону і фактичної дати звернення позивача до суду (03.06.2009р.) строк з 01.01.2007р. по 03.06.2008р. пропущений позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 КАС України - якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

В постанові суд обмежився тільки наведенням припущення щодо відсутності порушення позивачем строку звернення до суду, без будь якого обґрунтування такого висновку. На думку колегії суддів обставини наведені позивачем в обґрунтування пропуску строку звернення до суду не відповідають дійсності, так як ОСОБА_2 отримував пенсію щомісячно та повинен був дізнатися про порушення своїх прав під час її отримання, тобто причини зазначені позивачем не є поважними.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України - пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі просив суд застосувати наслідки пропущення строку звернення до суду.

Отже, з урахуванням наведених вимог законодавства, заяви відповідача про застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, суд першої інстанції повинен був відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за період з 01.01.2007р. по 03.06.2008р.

Окрім того, суд першої інстанції своєю постановою не вирішив питання, щодо порядку нарахування підвищення до пенсії (ч. 1 ст. 28 Закону № 1058-IV) та розподілу судових витрат.

З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення колегія суддів вважає за необхідне доповнити резолютивну частину постанови про зазначений порядок, та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України - підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції зміні.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 201, 205, 207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області задовольнити частково.

Постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 24 вересня 2009 року змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції: «Адміністративний позов задовольнити частково. Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області щодо нарахування та виплаті ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 3 червня 2008р. по 31 грудня 2008р. Зобовязати управління Пенсійного фонду України в м. Іллічівськ Одеської області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», та провести відповідні виплати за період з 3 червня 2008 року по 31 грудня 2008 року з урахуванням сум, виплачених у цей період. В іншій частині позову відмовити. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1,7 гривень».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий /ОСОБА_3/

Судді /ОСОБА_4/

/ОСОБА_1/