Справа № 2а-10443/10/2070
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

03 лютого 2016 року м. Київ К/9991/21930/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Латишева Л.П.,

за участю:

представника позивача - Слюсар С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування»

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року

на ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року

у справі № 2-а-10443/10/2070

за позовом Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі газопромислового управління «Шебелінкогазвидобування» (правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укргазвидобування» в особі газопромислового управління «Шебелінкогазвидобування»)

до Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Харківської області

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Дочірня компанія «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі газопромислового управління «Шебелінкогазвидобування» (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Харківської області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 29 січня 2010 року, № /1 від 23 лютого 2010 року, № /2 від 26 квітня 2010 року, № /3 від 08 липня 2010 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року.

В касаційній скарзі ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відповідності до положень частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у справі здійснено заміну позивача - ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» його правонаступником - ПАТ «Укргазвидобування», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців серії від 28 грудня 2012 року та статутом ПАТ «Укргазвидобування», затвердженим рішенням установчих зборів від 25 грудня 2012 року.

В судовому засіданні представник ПАТ «Укргазвидобування» подав до суду касаційної інстанції заяву про відмову від позову, у якій просили визнати постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року такими, що втратили законну силу і закрити провадження у справі, у зв'язку з тим, що відповідно до рішення ДПІ у Балаклійському районі Харківської області ДПС № 18/19-0-46 від 15 червня 2012 року неузгоджені грошові зобов'язання та пеню у сумі 7498125,64 грн., по яким тривають процедури адміністративного або судового оскарження відповідно до справи № 2-а-10443/10/2070, нараховані податковими повідомленнями-рішеннями № /0 від 29 січня 2010 року, № /1 від 23 лютого 2010 року, № /2 від 26 квітня 2010 року, № /3 від 08 липня 2010 року, були списані на підставі Закону України від 12 травня 2011 року № 3320-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо питань оподаткування природного газу та електричної енергії».

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи заяви про закриття провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та необхідність закриття провадження у справі, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Балаклійському районі Харківської області була проведена планова виїзна перевірка Філії ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» - Газопромислового управління «Шебелінкогазвидобування» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2008 року по 30 вересня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2008 року по 30 вересня 2009 року, за результатами складений акт № 2/23-104/00153146 від 11 січня 2010 року.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені, зокрема: вимоги Порядку внесення до спеціального фонду державного бюджету збору у вигляді цільової надбавки до тарифу на природний газ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2005 року № 442, які полягали у тому, що Філія ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» - ГПУ «Шебелінкогазвидобування» здійснювала щомісячну передачу газу власного видобутку іншим філіям ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», не нараховуючи при цьому збір у вигляді цільової надбавки до тарифу на природний газ, в результаті чого занижено збір у вигляді цільової надбавки до тарифу за природний газ за період з 01 січня 2008 року по 30 вересня 2009 року на загальну суму 4559709,90 грн.

29 січня 2010 року ДПІ у Балаклійському районі Харківської області на підставі вказаного акта перевірки прийняла рішення № /0, яким згідно з підпунктами «а», «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, підпунктом 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила Філії ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» - ГПУ «Шебелінкогазвидобування» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ у розмірі 7498125,64 грн., у тому числі: 4559709,90 грн. - за основним платежем, 2938415,74 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось позивачем в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарги були залишені без змін, а податковим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення № /1 від 23 лютого 2010 року, № /2 від 26 квітня 2010 року, № /3 від 08 липня 2010 року на аналогічні суми податкових зобов'язань.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач є платником збору у вигляді цільової надбавки до тарифу на природний газ , переданий філіям для споживання, оскільки відокремлені підрозділи позивача є споживачами природного газу, а об'єктом обчислення збору є вартість природного газу в обсязі, відпущеному відокремленим підрозділам для власного споживання у звітному періоді, яка визначається на підставі актів приймання-передачі газу, з урахуванням відповідного тарифу.

Однак, такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними і прийнятими без повного і всебічного з'ясування всіх обставин у справі, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 28 частини 1 статті 14 Закону України «Про систему оподаткування» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності належить до загальнодержавних зборів (обов'язкових платежів).

Порядок внесення до спеціального фонду державного бюджету збору у вигляді цільової надбавки до тарифу на природний газ затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2005 року № 442 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок).

Абзацами 1, 2 пункту 2 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що об'єктом обчислення збору є вартість природного газу в обсязі, відпущеному кожній категорії споживачів у звітному періоді, яка визначається на підставі актів приймання-передачі газу, підписаних платником та відповідним споживачем (для населення - на підставі облікових документів), з урахуванням відповідного тарифу. Платниками є суб'єкти господарювання та їх відокремлені підрозділи, які провадять діяльність з постачання природного газу споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Вимоги до здійснення діяльності з постачання природного газу споживачам визначаються, зокрема, Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з постачання природного газу за нерегульованим тарифом, затвердженими постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 25 серпня 2005 року № 694 та наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 25 серпня 2005 року № 73 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Ліцензійні умови).

За визначеннями, наведеними у пункті 1.3 Ліцензійних умов (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), газопостачальне підприємство - це суб'єкт господарювання, що здійснює постачання природного газу на підставі одержаної ліцензії безпосередньо споживачам згідно з укладеними договорами; постачання природного газу за нерегульованим тарифом - це вид господарської діяльності з постачання природного газу безпосередньо споживачам, що провадиться ліцензіатом відповідно до Ліцензійних умов за вільними цінами та в умовах конкуренції; ліцензіат - це суб'єкт господарювання, який одержав ліцензію на провадження господарської діяльності з постачання природного газу за нерегульованим тарифом; ліцензія - це документ державного зразка, який засвідчує право ліцензіата на провадження господарської діяльності з постачання природного газу за нерегульованим тарифом протягом визначеного строку за умови виконання Ліцензійних умов.

При цьому, згідно з підпунктом 2.1.1 пункту 2.1 розділу 2 Ліцензійних умов (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) провадження господарської діяльності з постачання газу за нерегульованим тарифом можливе при виконанні, зокрема, такої умови, як наявність у ліцензіата договорів купівлі-продажу газу (контрактів) із власниками газу, договорів про транспортування природного та нафтового газу магістральними трубопроводами та договорів про транспортування природного та нафтового газу розподільними трубопроводами.

Таким чином, для виконання Ліцензійних умов (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а отже, і для постачання газу за нерегульованим тарифом постачальник (ліцензіат) повинен спочатку придбати у власність газ, який він має намір у подальшому поставити споживачам, та укласти відповідні договори про транспортування цього газу. Тому постачальник (ліцензіат) повинен бути власником газу, що передається безпосередньо споживачам.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів вказує, що постачальник (ліцензіат), тобто власник газу, який провадить діяльність із постачання природного газу споживачам, є платником збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ для споживачів усіх форм власності.

При цьому не має значення, чи поставляється природний газ на підставі договору, укладеного між постачальником та споживачем безпосередньо, чи через третіх осіб, зокрема комісіонера або повіреного.

Разом з цим, відповідно до абзацу 1 пункту 5 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відповідальність за правильність обчислення і своєчасність подання розрахунків зазначеного збору до органів державної податкової служби, повноту і своєчасність його внесення до спеціального фонду державного бюджету несуть платники цього збору відповідно до законодавства.

Таким чином, виходячи із суті позовних вимог, обов'язковому доказуванню в судовому процесі підлягали, зокрема, обставини щодо того, чи є ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» чи його філія - ГПУ «Шебелінкогазвидобування» постачальниками (ліцензіатами) у розумінні положень вказаних вище Порядку та Ліцензійних умов.

Разом з цим, вказані обставини судами першої та апеляційної інстанції не з'ясовувались.

Отже, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, оскільки постановлені без дотримання судами першої та апеляційної інстанцій вимог статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

З огляду на вказане порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, яке призвело до ухвалення судових рішень, що не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості, ці рішення підлягають скасуванню.

Відповідно до положень статті 219 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може відмовитися від адміністративного позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення касаційного розгляду. У разі відмови від адміністративного позову або примирення сторін суд касаційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 112 і 113 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 112 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд не приймає відмови від адміністративного позову, визнання адміністративного позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від адміністративного позову і відмову прийнято судом.

Статтею 228 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу. Суд касаційної інстанції визнає законні судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що втратили законну силу, і закриває провадження у справі, якщо після їх ухвалення виникли обставини, які є підставою для закриття провадження у справі, та ці судові рішення ще не виконані.

Оскільки невідповідність судового рішення нормам матеріального чи процесуального права виключає його законність, а відтак і визнання цього рішення таким, що втратило законну силу, за наявності заяви позивача про відмову від позову, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з наведених вище підстав із закриттям провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, постанова Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 55, п. 5 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 167, 210, 219, 220, 221, 223, 228, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Заяву Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про відмову від позову задовольнити частково.

Прийняти відмову Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» від позову.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2011 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2011 року скасувати.

Провадження у справі № 2-а-10443/10/2070 за позовом Дочірньої компанії «Укргазвидобування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» в особі газопромислового управління «Шебелінкогазвидобування» до Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Харківської області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна

Суддя Л.І. Бившева