Справа № 826/19422/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Кротюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

Державної екологічної інспекції у місті Києві

до

Приватного підприємства «Смерека»

про

тимчасову заборону (зупинення) діяльності,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Державна екологічна інспекція у місті Києві з позовом до Приватного підприємства «Смерека», в якому просить тимчасово заборонити (зупинити) виконання робіт з експлуатації стаціонарних джерел викидів (бетонних силосів, автозаправного комплексу) без дозволу на викиди забруднюючих речовин, висновку державної екологічної експертизи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач здійснює свою господарську діяльність без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, що є порушенням ст.10 Закону України "Про охорону атмосферного повітря", а також без висновку державної екологічної експертизи, що є порушенням ст.13 Закону України "Про екологічну експертизу". На думку позивача, подальша діяльність підприємства із виявленими порушеннями створює загрозу життю та здоров'ю людей, тому вважає, що роботу підприємства потрібно тимчасово заборонити (зупинити) до отримання дозвільних документів.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задовольнити.

Відповідач через канцелярію суду подав до суду письмові заперечення, у яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Заперечення проти позову обґрунтовані тим, що права володіння, користування та забезпечення технічного функціонування джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря (бетонних силосів) були передані відповідачем іншому підприємству, яким, у свою чергу, було отримано відповідний дозвіл на викиди забруднюючих речовин згідно вимог законодавства. Також відповідач зазначає, що не має ані у власності, ані у володінні чи користуванні автозаправного комплексу, а відтак, як стверджує відповідач, доводи позивача не відповідають дійсності.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав свої заперечення та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі ч 4 ст. 122 КАС України та за згодою осіб, що беруть участь у справі, судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників осіб, які беруть участь у справі, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 12.06.2015р. №137 та направлення на проведення перевірки від 12.06.2015р. №62 посадовими особами Державної екологічної інспекції у місті Києві проведено позапланову перевірку Приватного підприємства «Смерека» (місцезнаходження суб’єкта господарювання: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ) на відповідність дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої складено акт № 09/41.

В результаті перевірки виявлено, що на території виробничого майданчика ПП «Смерека» за адресою: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ використовується бетонні силоси для виробництва бетону без дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а також на території розташований автозаправний комплекс без дозвільної документації (відсутній висновок державної екологічної експертизи на експлуатацію автозаправної станції).

Наведені обставини, як зазначено у Акті, призвели до порушення позивачем абз.2 ч.1 ст.10 ЗУ "Про охорону атмосферного повітря", а також ст.39 ЗУ "Про екологічну експертизу", ст.29 ЗУ "Про охорону навколишнього природного середовища" та положення Постанови КМУ "Про перелік видів діяльності та об'єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку" від 27 липня 1995 р. N 554.

На підставі вказаного Акту позивачем винесено припис №09/11 від 25.06.2015р., яким, крім іншого, зобов’язано відповідача усунути встановлені порушення вимог законодавства, а саме: пунктом 9 припису зобов’язано отримати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та пунктом 12 зобов’язано отримати висновок державної екологічної експертизи.

В подальшому, на підставі наказу від 03.08.2015р. №206 та направлення на проведення перевірки від 03.08.2015р. №106 позивачем знову проведено позапланову перевірку Приватного підприємства «Смерека» (місцезнаходження суб’єкта господарювання: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ) на відповідність дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами, за результатами якої складено акт № 09/74.

В результаті перевірки виявлено, що ПП «Смерека» не виконало вимоги припису №09/11 від 25.06.2015р., а саме пункти 9,10,12.

Вважаючи, що відповідач здійснює свою діяльність з порушеннями вимог природоохоронного законодавства та враховуючи те, що ПП «Смерека» не виконує вимоги припису Інспекції, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Так, згідно Закону України "Про охорону атмосферного повітря" №2707-XII від 16.10.1992 р. (далі-Закон №2707-XII) підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо.

Частинами 1 та 2 ст.11 Закону №2707-XII передбачено, що для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров'я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік забруднюючих речовин переглядається Кабінетом Міністрів України не менше одного разу на п'ять років за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до частин 5, 6 цієї статті Закону викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб'єкту господарювання, об'єкт якого належить до першої групи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

До першої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До другої групи належать об'єкти, які взяті на державний облік і не мають виробництв або технологічного устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До третьої групи належать об'єкти, які не належать до першої і другої груп.

Цією ж нормою Закону визначено, що порядок проведення та оплати робіт, пов'язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - суб'єктів підприємницької діяльності, які отримали такі дозволи, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінетів міністрів України від 13.03.2002р. №302, останні зміни до якого внесені постановою КМУ від 07.08.2013р. №748.

Пунктом 2 зазначеного Порядку встановлено, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам - підприємцям (далі - суб'єкт господарювання) експлуатувати об'єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

Дозвіл видається суб'єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди.

Наведене визначення дозволу свідчить, що необхідність його отримання є похідним не від факту належності відповідного об'єкта суб'єкту господарюванню на праві власності, а від факту експлуатації ним відповідного об'єкта.

Зазначене кореспондується з положеннями Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян-підприємців, затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 9 березня 2006 року №108, пунктом 1.8 якої визначено, що суб'єкт господарювання – це фізична або юридична особа, яка керує або контролює устаткування, в тому числі особа, якій згідно з законодавством передані права володіти та користуватися устаткуванням, а також забезпечувати його технічне функціонування.

Слід зауважити, що до набрання чинності змінами, внесеними до вищенаведеного Порядку постановою КМУ від 07.08.2013р. №748, пунктом 2 цього Порядку передбачалось, що дозвіл видається суб'єкту господарювання - власнику стаціонарного джерела викиду, з якого надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші.

Таким чином, викладенням абзацу 2 п.2 вказаної постанови у новій редакції усунуто колізію законодавства стосовно категорії суб'єктів господарювання, які з метою експлуатації об'єктів, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, зобов'язані отримувати відповідний дозвіл, чим фактично такий обов'язок поставлений у залежність саме із здійсненням особою користування цим об'єктом.

В даному випадку в ході розгляду справи встановлено, що між ПП «Смерека» (відповідачем) та ТОВ «Об’єднання Будіндустрія-Два” та Компанія» укладено договір, відповідно до умов якого останнє прийняло відносно відповідача певні зобов’язання, зокрема, отримати дозвільні документи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами викидів (п/п 8.1.1 п. 8.1 договору).

Для забезпечення виконання вищенаведеного договору №73 від 02.01.2012р. відповідачем за Актом приймання-передачі від 02.01.2012р. були передані у володіння та користування стаціонарні джерела викидів, у т.ч. бетонні силоси щодо яких встановлено порушення.

Відповідачем на користь ТОВ «Об’єднання Будіндустрія-Два” та Компанія» здійснювалась оплата послуг по отриманню дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, про що свідчать залучені до матеріалів справи банківські виписи.

Належні відповідачу бетонні силоси для зберігання цементу, які за вищенаведеним Актом приймання-передачі були передані у володіння та користування ТОВ «Об’єднання Будіндустрія-Два” та Компанія», зазначені за номерами джерел викиду за №№ 18, 19, 20 в додатках до Дозволу, а саме: «Генерального плану ТОВ «Об’єднання Будіндустрія-Два” та Компанія» та «Характеристик джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря та їх параметри».

Отже, з наведеного вбачається, що джерела викиду забруднюючих речовин в атмосферне повітря - бетонні силоси для зберігання цементу, які знаходяться на території виробничого майданчика ПП «Смерека» за адресою: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ, права володіння та користування на які були передані відповідачем ТОВ «Об’єднання Будіндустрія-Два” та Компанія», використовуються у підприємницькій діяльності за наявності отриманого у встановленому законодавством України порядку дозволу на викиди забруднюючих речовин, що підтверджується доданими до матеріалів справи доказами.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд не вбачає факту порушення відповідачем положень ст.10 Закону №2707-XII та, відповідно, підстави для заборони виконання робіт з експлуатації таких джерел викидів відсутні.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем ст.13 Закону України "Про екологічну експертизу", а саме наявність розташованого на території автозаправного комплексу без дозвільної документації (відсутній висновок державної екологічної експертизи на експлуатацію автозаправної станції), суд зазначає, що позивачем в порядку виконання обов’язку, передбаченого ч.1 статті 71 КАС України, не надано суду жодних доказів наявності права власності чи права користування/розпорядження у відповідача на таку автозаправну станцію/комплексу або ж будь-якого паливорозподільчого обладнання; не надано й доказів відбирання в ході перевірок будь-яких пояснень у представників відповідача щодо з’ясування належності вказаного автозаправного комплексу тощо.

Натомість в ході розгляду справи відповідач категорично заперечував наявність у нього будь-якого відношення до автозаправного комплексу, стверджував, що такого майна за ним не обліковується та на балансі підприємства воно не знаходиться. При цьому відповідач пояснив, що на території виробничого майданчика за адресою: вул. Набережно-Корчуватська, 136, м. Київ власниками окремого індивідуально визначеного майна є 12 юридичних та фізичних осіб.

Відтак, з огляду на вказане, позивачем не доведено суду, а судом не встановлено наявності обставин, які б свідчили про експлуатацію відповідачем автозаправного комплексу без відповідної дозвільної документації, що б могло свідчити про вчинення відповідачем порушення положень ст.13 Закону України "Про екологічну експертизу".

В контексті наведеного слід зазначити, що правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" №877-V від 05.04.2007р (далі-Закон №877-V).

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №877-V визначено, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

Частиною 5 вказаної статті Закону передбачено, що виробництво (виготовлення) або реалізація продукції, виконання робіт, надання послуг суб'єктами господарювання можуть бути призупинені виключно за рішенням суду.

Зазначене положення конкретизовано у ч.7 ст.7 Закону №877-V, в якій, зокрема, визначено, що на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду.

При цьому, згідно з пунктом «в» ч.1 ст.20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991р. №1264-XII підставами для обмеження чи зупинення (тимчасове) діяльності підприємств і об'єктів є їх експлуатація, що здійснюється з порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, вимог дозволів на використання природних ресурсів, з перевищенням нормативів гранично допустимих викидів впливу фізичних та біологічних факторів і лімітів скидів забруднюючих речовин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В даному випадку в ході розгляду справи позивачем в порядку виконання обов’язку, передбаченого ч.1 статті 71 КАС України, не доведено суду, а судом не встановлено наявності обставин, які б у відповідності до вищенаведених положень законодавства були підставами для обмеження чи зупинення (тимчасове) діяльності відповідача в цілому чи окремих його об’єктів, а відтак, враховуючи вищенаведене у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись вимогами статей 11, 69 - 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя О.В. Кротюк