Справа № 2-а-321/09/1416
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2010-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2010 р.Справа № 2-а-321/09/1416

Категорія: 2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Димитрова В.І.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі: головуючого Запорожана Д.В., суддів Яковлева Ю.В, ОСОБА_1 розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, про поновлення пропущеного строку звернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування недоплаченого підвищення до пенсії «Дітям війни»,

ВСТАНОВИЛА:

15.10.2008р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва, про поновлення пропущеного строку для звернення до суду, визнання дій неправомірними, зобовязання нарахування недоплаченого підвищення до пенсії «Дітям війни»за 2006-2007 роки.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.03.2009р. позов задоволено частково.

Визнано дії УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва неправомірними.

Зобовязано УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва провести виплату ОСОБА_2 заборгованості по невиплаченій щомісячній соціальній допомозі згідно ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»за 2007 рік в сумі 1453,71 гривень.

Зобовязано УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва зробити з 1 січня 2008р. перерахунок і підвищення пенсії ОСОБА_2К відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та сплачувати у передбачуваних законом розмірах.

В іншій частині позову відмовлено.

УПФ України в Ленінському районі м. Миколаєва просить скасувати зазначену постанову як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального і процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що: за 2006р. позивачкою пропущений строк звернення до адміністративного суду, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню; рішенням Конституційного суду України від 9 липня 2007р. № 6-рп/2007 п. 12 ст. 71 і ст. 111 Закону України «Про державний бюджет України на 2007р.»визнані неконституційними, тому підстав для їх застосування протягом всього 2007р. немає.

Даний висновок є помилковим та не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 відноситься до категорії «діти війни», взята на облік відповідачем, отримує пенсію за віком /а.с. 5/, в 2006-2007 роках підвищення до пенсії передбаченого ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»не отримувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України - пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції, не наполягав на відмові у задоволенні позовних вимог з підстав пропущення строку звернення до суду позивачем. З урахуванням чого у суду не було підстав застосовувати наслідки передбачені наведеною статтею.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України - закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону № 489-V.

Таким чином, суд помилково застосував положення ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»в редакції, яка діяла до 01.01.2006 року на весь 2007 рік.

Приймаючи постанову суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог шляхом зобовязання відповідача зробити з 1 січня 2008р. перерахунок і підвищення пенсії позивачу відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»та сплачувати у передбачуваних законом розмірах.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін, про захист яких вони просять.

Постанова суду першої інстанції не містить обґрунтування виходу судом за межі позовних вимог, не вбачає підстав для такого виходу і колегія суддів апеляційного суду.

Окрім того, приймаючи постанову суд першої інстанції допустив наступні порушення: помилково зобовязав відповідача нарахувати соціальну допомогу, оскільки позивач отримує пенсію за віком, в звязку з чим за положенням ст. 6 Закону 2195-IV нарахуванню підлягає підвищення до пенсії, а не соціальна допомога; суд взяв на себе не властиві йому функції щодо визначення конкретної суми, що підлягає виплаті позивачеві, як «дитині війни»; не вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»вiд 18.11.2004 № 2195-IV (далі Закон № 2195-IV) в редакції, яка діяла до 01.01.2006 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Пунктом 17 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»зупинено на 2006 рік дію ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Законом України від 19 січня 2006 року № 3367-IV було внесені такі зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»: виключено пункт 17 ст. 77; стаття 110 викладена в такій редакції: установити, що пільги дітям війни, передбачені абзацом сьомим статті 5 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", запроваджуються з 1 січня 2006 року, а статтею 6, - у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, за погодженням з Комітетом Верховної Ради України з питань бюджету".

Вказані положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік»не були визнані неконституційними.

Порядок запровадження у 2006 році пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», Кабінетом Міністрів України визначений не був.

Таким чином у 2006 році відповідач не мав підстав проводити виплату підвищення до пенсії у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно п. 12 ч. 1 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»вiд 19.12.2006 № 489-V (далі Закон № 489-V) дію ст. 6 Закону № 2195-IV з урахуванням ст. 111 Закону № 489-V призупинено на 2007 рік.

09 липня 2007 року рішенням Конституційного суду України № 6-рп/2007 визнано такими, що не відповідають Конституції України п. 12 ст. 71 та ст. 111 Закону № 489-V.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах

повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже в період з 09 липня 2007р. по 31 грудня 2007р. відповідач був зобов'язаний нараховувати та сплачувати підвищення до пенсії в розмірі, встановленому ст. 6 Закону № 2195-IV, в редакції закону, яка діяла до 01.01.2006 року.

Щодо доводів апелянта про те, що поняття «мінімальна пенсія за віком», про яке йдеться в ст. 28 Закону України вiд 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»(далі Закон № 1058-IV), застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом і не стосується «дітей війни»відповідно до ст. 6 Закону № 2195-IV, то вони є безпідставними.

Положення ст. 28 Закону № 1058-IV не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат повязаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою статті, мінімального розміру пенсії за віком.

Колегія суддів не враховує посилання апелянта на відсутність коштів для забезпечення виплат зазначеної доплати до пенсії позивачу, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст. 46 Конституції України та ст. 6 Закону № 2195-IV.

Безпідставними є також посилання відповідача на можливість нецільового використання коштів Пенсійного фонду України, оскільки суд не приймав рішення про проведення виплат з власних джерел фінансування останнього.

Крім того, Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про Пенсійний фонд України»і здійснює свої повноваження на підставі п. 15 зазначеного положення через створені в установленому порядку територіальні управління. Відповідно до Закону № 1058-IV рішення щодо призначення, донарахування перерахунок пенсії приймаються територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонерів.

Таким чином, обовязок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст. 6 Закону № 2195-IV покладено на відповідні територіальні управління за місцем проживання позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КАС України - однією з підстав скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 201, 205, 207 КАС України, суд

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 2 березня 2009 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо нарахування ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30 відсотків від мінімальної пенсії за віком за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_2 з підвищенням її на 30 % мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»за період з 9 липня 2007р. по 31 грудня 2007р.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1,7 гривень».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом одного місяця з дня набрання законної сили.

Головуючий /ОСОБА_3/

Судді /ОСОБА_4/

/ОСОБА_1