Справа № 826/7302/14
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" лютого 2016 р. м. Київ К/800/61024/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року

у справі № 826/7302/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про скасування рішень про застосування фінансових санкцій,

в с т а н о в и в :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_3.) звернулась в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ) про скасування рішень про застосування фінансових санкцій від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09, № 0000099/26-56-17-01-09, № 0000097/26-56-17-01-09, № 0000098/26-56-17-01-09.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 липня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено у повному обсязі.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалені у справі судові рішення і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає розгляду по суті.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним управлінням Міндоходів у м. Києві проведено фактичну перевірку позивача в господарській одиниці останньої: м. Київ, вул. Вишгородська, 28/1, за результатами якої складено акт від 24 жовтня 2013 року № 0035/26-15-21-01-13.

Згідно з актом перевірки встановлено, що:

- роздрібна торгівля тютюновими та алкогольними виробами здійснюється без отримання відповідної ліцензії, чим порушено вимоги статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (далі - Закон № 481/95-ВР), а саме: здійснено продаж пляшки горілки «Приватна колекція Київська» об. 05 л. за ціною 34,10 грн. та пачки сигарет «Бонд красний» за ціною 10 грн., що підтверджується товарним чеком від 17 жовтня 2013 року.

- зберігання товару з метою подальшої реалізації алкогольних напоїв відбувається без марок акцизного податку встановленого зразка (згідно додатку до акта перевірки №2), чим порушено вимоги статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів»;

- роздрібна торгівля алкогольними напоями здійснюється за цінами нижчими, ніж встановлені законодавством, чим порушено вимоги Постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв вітчизняного виробництва» від 30 жовтня 2008 року № 957 (далі - Постанова №957), а саме: одна пачка вина «Каберне» дата виготовлення 03 липня 2013 року, об'єм 1 л, міцність 10% за ціною 16,50 грн.

За результатами перевірки та встановлених порушень відповідачем прийняті рішення про застосування фінансових санкцій від 22 листопада 2013 року:

- № 0000096/26-56-17-01-09, яким на підставі абзацу 13 частини 2 Закону № 481/95-ВР за роздрібну торгівлю алкогольними напоями за цінами нижчими від встановлених роздрібних мінімальних цін застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу у розмірі 5 000 грн.;

- №0000097/26-56-17-01-09, яким на підставі абзацу 15 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР за зберігання алкогольних напоїв без марок акцизного податку встановленого зразку застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 8 500 грн.;

- №0000098/26-56-17-01-09, яким на підставі абзацу 5 частини 2 статті7 Закону № 481/95-ВР за роздрібну торгівлю алкогольними напоями без наявності ліцензії застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 56 090,50 грн.;

- №0000099/26-56-17-01-09, яким на підставі абзацу 5 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР за роздрібну торгівлю тютюновими виробами без наявності ліцензії застосовано до позивача фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 8 723,50 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідачем обґрунтовано застосовано до позивача штрафні санкції на підставі оскаржуваних рішень.

Колегія суддів частково погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Частиною 11 статті 15 Закону України № 481/95-ВР визначено, що роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Таким чином, оскільки на час проведення перевірки у позивача була відсутня ліцензія на здійснення торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами, а факт продажу алкогольного напою та тютюнового виробу підтверджується товарним чеком від 17 листопада 2013 року (а.с. 76), суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про доведеність відповідачем факту допущення порушення позивачем.

Згідно з абзацом 5 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-ВР до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 1700 гривень.

На підставі наведеної норми відповідачем здійснено донарахування сум штрафних санкцій у вигляді штрафу на підставі рішень від 22 листопада № 0000098/26-56-17-01-09, № 0000099/26-56-17-01-09 виходячи із 200 відсотків вартості отриманої партії товару.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що чинне законодавство не пов'язує факт подання заяви про отримання ліцензії з правом суб'єкта господарювання здійснювати торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами.

Відповідно до абзацу 3 частини 4 Закону № 481/95-ВР алкогольні напої та тютюнові вироби, які виробляються в Україні, а також такі, що імпортуються в Україну, позначаються марками акцизного податку в порядку, визначеному законодавством.

Аналогічні положення визначені і в Податковому кодексі України.

Так, пунктом 226.11 статті 226 Податкового кодексу України визначено, що ввезення на митну територію України, зберігання, транспортування, прийняття на комісію з метою продажу та продаж на митній території України не маркованих в установленому порядку алкогольних напоїв та тютюнових виробів забороняються.

Згідно з абзацом 15 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-BP до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі виробництва, зберігання, транспортування, реалізації фальсифікованих алкогольних напоїв чи тютюнових виробів; алкогольних напоїв чи тютюнових виробів без марок акцизного податку встановленого зразка або з підробленими марками акцизного податку - 200 відсотків вартості товару, але не менше 8500 гривень.

Відтак, чинне законодавство ставить вимогу до суб'єктів господарювання забезпечувати позначення марками акцизного податку не лише у випадку реалізації алкогольних напоїв, а й у разі зберігання таких; обов'язок зберігання алкогольних напоїв із маркою акцизного збору покладається не лише на виробника товару.

Таким чином, оскільки зберігання позивачем товару без позначення марками акцизного збору підтверджується актом опису залишків продукції, що на підставі належних та допустимих доказів не спростовано позивачем під час судового розгляду, попередні судові інстанції дійшли юридично-правильного висновку про те, що сума штрафних санкцій обґрунтовано застосована відповідачем на підставі рішення від 22 листопада 2013 року № 0000097/26-56-17-01-09.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування рішень про застосування штрафних санкцій від 22 листопада 2013 року № 0000097/26-56-17-01-09, № 0000098/26-56-17-01-09, № 0000099/26-56-17-01-09, прийняли законне та обґрунтоване рішення.

Разом з тим, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09 помилковими, зробленими з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак оскаржувані судові рішення в цій частині не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався. В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

В світлі висновку, викладеному у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов'язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з'ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з'ясування об'єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника податків негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

Разом з тим, наведених вимог суди попередніх інстанцій при вирішенні позовної вимоги про скасування рішення від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09 не дотримались.

Згідно з абзацом 13 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-BP до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової або роздрібної торгівлі коньяком, алкогольними напоями, горілкою, лікеро-горілчаними виробами та вином за цінами, нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої - 100 відсотків вартості отриманої партії товару, розрахованої виходячи з мінімальних оптово-відпускних або роздрібних цін, але не менше 5000 гривень;

Розмір мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв згідно з додатком встановлений Постановою № 957.

Відповідно до додатку до Постанови № 957 (в редакції на час проведення фактичної перевірки позивача) розмір мінімальної оптово-відпускної і роздрібної ціни на вино в іншій тарі місткістю 1 л становить 18 грн.

Таким чином, якщо суб'єкт господарювання здійснив реалізацію вина в іншій тарі місткістю 1 л ціною нижчою, ніж 18 грн. до такої особи можуть застосовуватися санкції у розмірі, що передбачені абзацом 13 частини 2 статті 17 Закону № 481/95-BP.

Разом з тим, факт реалізації алкогольного напою за цінами нижчими за встановлені мінімальні оптово-відпускні або роздрібні ціни на такі напої має підтверджуватися на підставі належних доказів.

Незважаючи на те, що під час розгляду справи позивач заперечував здійснення продажу вина, суди попередніх інстанцій не здійснили заходи щодо офіційного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, та на підставі належних та допустимих доказів не перевірили чи відбулась фактична реалізація позивачем вина за ціною, нижчою, ніж встановлена додатком до Постанови № 957.

При цьому слід наголосити, що в умовах дії такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з'ясування усіх обставин справи, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору та сприяючи сторонам у поданні та витребуванні необхідних для цього доказів.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовної вимоги про скасування рішення від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09 з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 22 листопада 2013 року № 0000096/26-56-17-01-09 і направити в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 липня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та в частині вирішених позовних вимог про скасування рішень про застосування фінансових санкцій від 22 листопада 2013 року № 0000097/26-56-17-01-09, № 0000098/26-56-17-01-09, № 0000099/26-56-17-01-09 може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін

М.П. Зайцев

Н.Є. Маринчак