Справа № 826/9420/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/41863/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою представника громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
У травні 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Київській області, в якому просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 227-15 від 25 березня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 липня 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 227-15 від 25 березня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачу у задоволенні позову.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Афрін (Алєппо), є громадянином Сирії, за національністю курд, прибув в Україну 15 листопада 2004 року.

Позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому позивач зазначив, що залишив Сирію через причини політичного характеру, оскільки був членом курдської політичної партії «ПКК» та переслідувався в країні свого походження представниками правоохоронних органів.

Рішенням Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року № 227-15 громадянину Сирії ОСОБА_1 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення Управління Державної міграційної служби України у Київській області від 02 квітня 2015 року № 4. Вказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності обставин, передбачених частиною 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Натомість, у позивача були об`єктивні підстави побоюватися загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини в умовах внутрішнього збройного конфлікту в країні свого походження.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані обставини для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, а тому рішення відповідача про відмову позивачу у наданні статусу біженця є обґрунтованим та законним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За приписами частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно пункту 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, згідно протоколів співбесід заявник не зміг розшифрувати абревіатуру політичної партії «ПКК», членство в якій зі слів позивача було причиною його переслідувань та становило загрозу його життю, а також не надав будь-яких доказів на підтвердження членства у зазначеній партії.

Поряд з цим, бажання заявника залишити країну громадянської належності виникло у останнього не стихійно. Так, отримавши закордонний паспорт, запрошення на навчання, у 2004 році позивач приїхав до України легально, однак провчившись декілька років був відрахований з навчального закладу.

Також із протоколів співбесід вбачається, що заявник вказує на бажання отримати документи, які б надавали йому право на легальне перебування на території України та можливість працювати, оскільки в Сирії він не міг цього зробити.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що аналіз пояснень позивача, а також інших доказів у справі вказує на те, що позивач у 2004 році прибув до України не з метою отримання міжнародного захисту, за яким він звернувся тільки у 2009 році, а для навчання та, в подальшому, в пошуках шляхів легалізації на території України.

При цьому, будь-які об`єктивні докази, що позивач є жертвою переслідування і що країна громадянської належності відмовила йому в послугах, в захисті або в дозволі повернутися на свою територію відсутні. Причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні та отримати статус біженця, не пов`язані з обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на викладене, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Сирії добровільно з метою навчання, під час розпалу військового конфлікту в Сирії перебував на території України, а тому вимоги позивача є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи касаційної скарги про незаконність судового рішення, порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішення, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу громадянина Сирії ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2015 року без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало