Справа № 524/11019/14-а
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2016 р. м. Київ К/800/40282/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області про зобов'язання вчинити дії за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області на постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4, звернулась до Автозаводського районного суду м. Кременчука з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила суд стягнути з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення в період з 07.07.2011 року по 15.04.2015 року.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов'язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.07.2011 року по 15.04.2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року, ОСОБА_4 звернулась до суду з касаційною скаргою, в якій просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині розміру здійснення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 147003,00 грн., посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Не погоджуючись з постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року, Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про часткове задоволення касаційних скарг, на підставі наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4, з 26.01.2010 року працювала у Виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука на посаді спеціаліста І категорії відділу комунального майна та земельних відносин.

07.07.2011 року вона була звільнена.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 30.09.2014 року зобов'язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради Кременчука обчислити та виплатити ОСОБА_4, за 2010 рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати з урахуванням виплаченої суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2010 рік.

На виконання вказаної постанови суду Автозаводським районним судом м. Кременчука 08.11.2014 року було видано виконавчий лист.

Проте, судами встановлено, що вищевказана постанова суду не виконана.

Задовольняючи позов частково, суди попередніх інстанцій виходили з порушеного права позивача на отримання нею середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення в період з 07.07.2011 року по 15.04.2015 року, який на час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не виплачено.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції погоджується з наявністю правових підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення, однак судами не враховано розмір виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Згідно із частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт;проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року №21-1765а15.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії.

Разом з тим, стягуючи середній заробіток за час затримки виплати при звільненні суди не врахували, що механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, а працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

З огляду на зміст наведених норм матеріального права суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд, ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, повинен визначити при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

З огляду на те, що зазначені обставини мають суттєве значення для визначення правових норм, які слід застосовувати до спірних правовідносин, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати обставини у справі та давати їм оцінку, щодо розміру здійснення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати, то справу необхідно направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

За приписами ч.2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 222, 227, 231 КАС України, -

УХВАЛИВ :

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області задовольнити частково.

Постанову Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 червня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець