Справа № 826/8929/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2016 року м. Київ К/800/68704/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Асауленко П.П.

відповідача Муха С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
на постановуОкружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року
та ухвалуКиївського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року
у справі№826/8929/14
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Альянс Ойл Україна»
доМіжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Альянс Ойл Україна» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Альянс Ойл Україна») звернулось до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 21березня 2014 року №, №, № та від 30 травня 2014 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року і постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач надав письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких у її задоволенні просив відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ТОВ «Альянс Ойл Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2012 року.

Результати перевірки оформлені актом № 233/28-10-41-20/34531124 від 06 березня 2014 року, в якому зазначено про порушення позивачем наступних вимог:

- пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пунктів 138.1, 138.2 статті 138, підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 145.1 статті 145 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 20613713 грн.;

- пункту 17.2 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 50.1 статті 50, пунктів 198.1, 198.3, 198.5, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 18371222,00 грн.;

- підпункту 165.4.3 пункту 168.4 статті 168 та підпункту 14.1.30 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в результаті чого ТОВ «Альянс Ойл Україна» в 2012 році занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 218408,59 грн.

У зв'язку із виявленням зазначених порушень, відповідачем 21 березня 2014 року прийнято податкові повідомлення-рішення:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб, що сплачується податковим агентом, з доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код платежу 11010100) на 273010,74 грн., у тому числі за основним платежем - 218408,59 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 54602,15 грн.;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 23306769,50 грн., у тому числі за основним платежем - 20538713,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 2768056,50 грн.;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 27515673,00 грн., у тому числі за основним платежем -18365574,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 9150099,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень - рішень рішенням Міністерства доходів і зборів України про результати розгляду скарги №9113/6/99-99-10-01-15 від 22 травня 2014 року залишено без змін вищезазначені податкові повідомлення-рішення, а скаргу ТОВ «Альянс Ойл Україна» без задоволення та збільшено по податковому повідомленню-рішенню № від 21 березня 2014 року штрафні санкції на суму 101033,96 грн.

На підставі згаданого рішення Міністерства доходів і зборів України, відповідачем 30 травня 2014 року прийнято податкове повідомлення - рішення №, яким, за порушення підпункту 165.4.3 пункту 168.4 статті 168 та підпункту 14.1.30 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковим агентом, з доходів платника податку у вигляді заробітної плати за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 101033,96 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано достатньо доказів, зокрема первинних документів, які підтверджують факт здійснення ним господарських операцій з його контрагентами що, в свою чергу, підтверджує факт реального виконання умов договорів, що надало йому право на формування податкового кредиту та валових витрат. Відтак суд дійшов висновку, про протиправність висновків податкового органу, викладених в акті перевірки, а відтак безпідставність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Суд апеляційної інстанції такі висновки Окружного адміністративного суду міста Києва підтримав.

Не погоджуючись із рішеннями судів, відповідач посилається на їх прийняття без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (в редакції, яка була чинна на момент спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон № 334/94-ВР) валові витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Зазначений пункт містить загальне визначення валових витрат.

Пункт 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР містить конкретизацію ознак окремих груп витрат, що відносяться до валових витрат.

В силу підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпункт 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР встановлює, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

- або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку;

- або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Водночас, загальне визначення валових витрат повинно тлумачитись у системному зв'язку з визначенням господарської діяльності, наведеному в пункті 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, який визначає господарську діяльність як будь-яку діяльність особи, направлену на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації господарської діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями (частина 2 статті 3 Господарського кодексу України).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно, валові витрати. При цьому неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Крім цього, у відповідності до пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (в редакції, яка була чинна на момент спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон № 168/97-ВР) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункт) (абзац 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР).

З 01 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі по тексту - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2. названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Відповідні висновки суду узгоджуються з позицією Верховного суду України, викладеною в постановах від 22 вересня 2015 року у справах №21-887а15 та №21-1526а15. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між позивачем та його контрагентами були укладені договори надання послуг та поставки нафтопродуктів.

На підтвердження реального виконання зазначених договорів позивачем надано всі первинні документи.

На підтвердження виконання договору охорони позивачем надано акт виконаних робіт, підписаний обома сторонами, заявки на охорону та супроводження вантажів за січень-лютий 2012 року, акти приймання-передачі вантажів представником охорони вантажоотримувачу, в яких зазначені станції відправлення вантажу та призначення, адреса вантажоотримувача, дати і час відвантаження, прибуття та здачі вантажу, кількість та номери залізничних цистерн, якість і дані палива, прізвище охоронника який прийняв та здав вантаж, вага. Вказані акти приймання-передачі підписані представниками охорони, замовника та вантажоотримувача і скріплені печатками. Також позивачем надано податкову накладну та виписки на підтвердження оплати отриманих послуг.

На підтвердження виконання договору поставки нафтопродуктів позивачем надано акти прийому-передачі нафтопродуктів, залізничні та податкові накладні, а також виписку з банку на підтвердження здійснення оплати. Крім того, ТОВ «Альянс Ойл Україна» надано докази щодо руху поставки нафтопродуктів, ввезення їх на територію України та отримання їх контрагентом позивача від своїх постачальників. Зокрема, в матеріалах справи містяться копії вантажно-митних декларацій (форми МД-2) та видаткових накладних.

На спростування тверджень податкового органу про відсутність обов'язкових документів позивачем надано журнали обліку надходження нафтопродуктів, журнали реєстрації видачі паспортів якості, журнали реєстрації проб, які наявні в матеріалах справи, а також позивачем надано паспорти якості нафтопродуктів, видані Випробувальною лабораторією нафтобази «Сімферопольська».

На обґрунтування правомірності віднесення до складу витрат та податкового кредиту сум, сплачених за договором про виконання робіт з оцінки вартості мережі АЗС згідно з Міжнародними стандартами оцінки, позивачем надано акт здачі - приймання, податкові накладні та виписки з банку. Крім того, в матеріалах справи міститься копія сертифікату №9257/10, виданого Фондом державного майна України 21 січня 2010 року контрагенту позивача, яким підтверджено його статус суб'єкта оціночної діяльності.

Також колегія суддів погоджується з висновками судів щодо прийняття до уваги пояснень позивача про укладення зазначеного договору з метою встановлення можливості придбання мережі АЗС у власність у зв'язку з тим, що одним з основних видів діяльності платника є роздрібна торгівля пальним. За результатами отримання висновків позивачем було встановлено економічну недоцільність відповідного придбання.

На підтвердження реального виконання договорів про надання послуг по питанням забезпечення безпеки ведення бізнесу, які полягали в узгодженні та візуванні Договорів, наказів ТОВ «Альянс Ойл Україна», участі у комісіях та розслідуваннях ТОВ «Альянс Ойл Україна», співбесідах з новими працівниками ТОВ «Альянс Ойл Україна», позивачем надано акти здачі-приймання робіт (надання послуг), довідки до актів виконаних робіт: довідка за І квартал 2011 року, довідка за II квартал 2011 року, довідка за III квартал 2011 року, довідка за IV квартал 2011 року, довідка за І квартал 2012 року, довідка за II квартал 2012 року, довідка за III квартал 2012 року, довідка за IV квартал 2012 року, податкові накладні та виписки з банку на підтвердження оплати отриманих послуг.

Отже в матеріалах справи містяться та судами досліджувались первинні документи, які, за твердженням податкового органу, у платника податків відсутні.

Посилання відповідача на акти про неможливість проведення зустрічних звірок та перевірок контрагентів позивача колегія суддів вважає недостатніми на підтвердження правомірності визначення грошових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість.

Так само колегія суддів погоджується з висновками судів про безпідставність визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 168.4.3 пункту 168.4 статті 168 ПК України суми податку на доходи, нараховані відокремленим підрозділом на користь фізичних осіб, за звітний період перераховуються до відповідного бюджету за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу.

У разі якщо відокремлений підрозділ не уповноважений нараховувати (сплачувати) податок на доходи фізичних осіб за такий відокремлений підрозділ, усі обов'язки податкового агента виконує юридична особа. Податок на доходи, нарахований працівникам відокремленого підрозділу, перераховується до місцевого бюджету за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу.

Як встановлено судами та не заперечується відповідачем, позивачем було нараховано та сплачено податок з доходів фізичних осіб до місцевого бюджету м. Березань за працівників нафтобази «Березань» ТОВ «Альянс Ойл Україна».

Посилаючись на відсутність у нафтобази «Березань» статусу відокремленого підрозділу, податковим органом визначену суму грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, які працюють на відповідній нафтобазі та розраховано штрафні (фінансові) санкції відповідно до пункту 127.1 статті 127 ПК України.

Однак, відповідно до названого пункту саме ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків є підставою для накладення штрафу.

Тим часом факт здійснення позивачем нарахування, утримання та сплати податку з доходів фізичних осіб підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а під час перевірки виявлено зарахування відповідних сум не до того бюджету.

Проте, як зазначено у постанові Верховного суду України від 16 червня 2015 року у справі №21-377а15 здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов'язання до державного бюджету в строк, встановлений пунктом 57.1 статті 57 ПК України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов'язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 грудня 2014 року у справі №826/8929/4 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна