Справа № 826/1141/16
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

02 лютого 2016 року м. Київ № 826/1141/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Іщука І.О.., ознайомившись із позовною заявою і доданими до неї матеріалами

за позовомОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві
провизнання протиправними дій, скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, в якому просить визнати неправомірними дії державного виконавця ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головкова Ю.В. щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 30.06.2015 р. під час виконання виконавчого листа № 752/18423/14-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 03.06.2015 р. та скасувати постанову державного виконавця ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві Головкова Ю.В. про стягнення виконавчого збору від 30.06.2015 р. у розмірі 6369,28 грн.

Розглянувши поданий адміністративний позов, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі з огляду на наступне:

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикції адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Відповідно до ч.4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку передбаченому законом.

Згідно ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у провадженні є стягувач і боржник.

Згідно ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Для проведення виконавчих дій державний виконавець за необхідності залучає понятих, працівників органів внутрішніх справ, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 2 абз. 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними або господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Зі змісту ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - Кодекс), вбачається право сторін виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою, якщо є підстави вважати, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 387 Кодексу, за результатами розгляду скарги, суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 2. ст. 387 Кодексу у разі встановлення обґрунтованості скарги, суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні ВП № 47938858 з примусового виконання виконавчого листа № 752/18423/14-ц, виданого 03.06.2015 р. Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу у розмірі 63 692,89 грн.

Враховуючи те, що позивач є стороною у виконавчому провадженні та, оскільки спірні правовідносини виникли у межах виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва, суд приходить до висновку, що даний позов не підсудний Окружному адміністративному суду міста Києва, а повинен розглядатись місцевим загальним судом як адміністративним.

Аналогічна правова позиція з цього приводу викладена в постанові Верховного Суду України від 30.06.2015 у справі № 21-278а15.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зазначений спір повинен розглядатися місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

З огляду на викладене, позивачем не дотримано правил підсудності, оскільки зазначений спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 4, 17, 107, 109 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 8, 82 Закону України «Про виконавче провадження» суд, -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі № 826/1141/16.

2. Позовну заяву із доданими до неї матеріалами надіслати позивачеві.

3. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу.

4. Ухвалу про повернення позовної заяви, разом із позовними матеріалами, повернути позивачу супровідним листом негайно шляхом їх направлення рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук