Справа № 2а-7754/12/2670
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року м. Київ К/800/58567/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Загороднього А.Ф., Зайцева М.П.,

секретар судового засідання Корецький І.О.,

за участю: представника відповідача: Шкодича Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року

у справі № 2а-7754/12/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФА Інтертрейдінг Україна»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «ФА Інтертрейдінг Україна» (далі - Товариство) звернулось в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - Інспекція) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24 листопада 2011 року № та № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року, позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 24 листопада 2011 року № та № .

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалені у справі судові рішення і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В запереченнях на касаційну скаргу позивач з доводами та вимогами відповідача не погодився, просив касаційну скаргу Інспекції залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну виїзну перевірку позивача з питань достовірності нарахування податкового кредиту з податку на додану вартість за листопад - грудень 2010 року, січень - червень 2011 року, за результатами якої складено акт перевірки від 04 листопада 2011 року № 195/07-02/32708773, згідно з яким позивачем допущено порушення вимог:

- підпункту 7.4.1 пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.4 пункту 7.7 статті 7, Закону України «Про податок на додану вартість» та пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування за липень 2011 року в розмірі 1 130 751,00 грн.

- пункту 200.14 статті 200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми бюджетного відшкодування за березень 2011 року в розмірі 8 315,00 грн.

Підставою для висновків, викладених в акті перевірки, про наявність порушень податкового законодавства позивачем був встановлений в ході перевірки факт завищення суми бюджетного відшкодування та безпідставного декларування суми до бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок, оскільки згідно з уточнюючими розрахунками суми рядка 24 (26) «Залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду» декларацій з податку на додану вартість зменшено та віднесено до рядків 25 (23) «Сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню» та 25.1 (23.1) «на рахунок платника» у банку». Крім того, відповідач в акті перевірки вказував на факт безпідставного віднесення позивачем до податкового кредиту суми податку на додану вартість по податковим накладним, виписаним постачальниками у попередніх періодах.

На підставі вказаного вище акта перевірки відповідачем прийняті податкове повідомлення-рішення від 24 листопада 2011 року:

- № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування (в тому числі заявленого за рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість за липень 2011 року в розмірі 1 130 751,00 грн. і застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 282 687,75 грн.;

- № , яким збільшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2011 року в розмірі 8 315,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій не погодилися з висновками відповідача, викладеними в актах перевірки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, виходячи з наступного.

Згідно із підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу).

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг) (підпункт 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 цього Закону).

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів/послуг (абзац 2 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Аналогічні положення визначені й пунктами 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.4, 201.10 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2011 року.

Згідно з підпунктом 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг); залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту кожного наступного податкового періоду лише в частині суми податку фактично сплаченої отримувачем постачальникам товарів (послуг) та при імпорті і включається до розрахунку бюджетного відшкодування наступного звітного періоду.

Платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників (підпункт 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»).

Наведені норми права кореспондуються з положеннями Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктами 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду; якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем товарів/послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу

Відповідно до пунктів 200.6, 200.7 статті 200 Податкового кодексу України платник податку може прийняти самостійно рішення про зарахування в повному обсязі належної йому суми бюджетного відшкодування або її частини у зменшення податкових зобов'язань з цього податку, що виникли протягом наступних звітних (податкових) періодів, за наявності умов, передбачених пунктом 200.4 цієї статті. Зазначене рішення відображається платником податку у податковій декларації, яку він подає за результатами звітного (податкового) періоду, в якому виникає право на подання заяви про отримання бюджетного відшкодування згідно з нормами цієї статті. У разі прийняття такого рішення зазначена сума не враховується при розрахунку сум бюджетного відшкодування наступних звітних (податкових) періодів; платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Згідно з пункту 50.1 статті 50 зазначеного Кодексу у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім митної декларації або обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Передбачене у пункті 50.1 статті 50 Податкового кодексу України право виправити самостійно виявлені помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації, може бути обмежено виключно випадками, визначеними у Кодексі.

Наведена норма Податкового кодексу України не передбачає обмежень щодо виправлення платником податків самостійно виявлених помилок, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації, у будь-якому рядку такої декларації. Не міститься таких обмежень і в інших нормах Кодексу.

Відповідно до пункту 4.5 статті 4 Закону «Про податок на додану вартість» (чинного на момент виникнення податкових зобов'язань) якщо після поставки товарів (послуг) здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за поставкою перегляд цін чи перерахунок у випадку повернення товарів, суми податкових зобов'язань і податкового кредиту поста чальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

Дана норма узгоджується з пунктом 192.1 статті 192 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент здійснення коригування), якою передбачено, що якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню.

При цьому, відповідно до положень пункту 7.7 статті 7 Закону «Про податок на додану вартість», статті 200 Податкового кодексу України платник податків вправі самостійно обрати напрям відшкодування (на розрахунковий рахунок чи в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів), вказавши його у податковій декларації.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що за умови не включення сум податку на додану вартість по податкових накладних, виписаних в попередніх податкових періодах, до податкового кредиту цих періодів, платник податків не позбавлений можливості включити їх в податковий кредит наступного періоду. При цьому чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством не було передбачено вимог щодо надання листів з рекомендованим повідомленням про вручення, які доводять дати надходження податкових накладних від продавця.

Оскільки факт документального підтвердження суми податкового кредиту, що зазначена в податкових накладних, отриманих із запізненням, відповідачем не оспорюється, висновок останнього про протиправне віднесення до податкового кредиту суми податку на додану вартість по податковим накладним, виписаним постачальниками у попередніх періодах, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Слід відмітити і те, що за змістом наведених вище правових норм, платник податків, маючи право на самостійне виправлення помилки, що міститься у раніше поданій ним податковій декларації, може коригувати рядки декларації, зокрема, перенести суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню на рахунок платника у банку в рядок, де відображається залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відтак, оскільки позивач скористався наданим йому правом уточнення розрахунків, а саме в деклараціях з податку на додану вартість зменшено суму рядка 24 (26) «Залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду» та віднесено суми до рядків 25 (23) «Сума, що підлягає бюджетному відшкодуванню» та 25.1 (23.1) «на рахунок платника у банку», а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження вчинення платником порушень при формуванні суми податкового кредиту за наслідками відображення якого утворилась сума бюджетного відшкодування, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивач, декларуючи в податковій звітності суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, не допустив порушень чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли юридично правильного висновку про невідповідність фактичним обставинам справи тверджень відповідача про відсутність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, а відтак, з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень судами першої та апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин підстави для скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій відсутні.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді О.А. Веденяпін
А.Ф. Загородній
М.П. Зайцев