Справа № 311/1758/13-а (2а/311/36/13)
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Київ К/800/50708/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Василівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року

за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України у Василівському районі Запорізької області (далі - УПФУ у Василівському районі Запорізької області) про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання дій протиправними, зобов'язання надати статус і перерахувати соціальну допомогу на догляд та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування вимог зазначав, що у 2007 році, через отримане у 1942 році поранення при спорудженні оборонних рубежів, йому встановлено інвалідність І групи з дитинства у зв'язку з бойовими діями у період Великої Вітчизняної війни (далі -ВОВ). Вказує, що відповідно до Закону України від 18 травня 2004 року № 1727-ІV «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам» (далі - Закон № 1727-ІV) має право на виплату соціальної допомоги на догляд у розмірі 100% прожиткового мінімуму, як учасник бойових дій. Проте УПФУ у Василівському районі Запорізької області виплачує йому цю допомогу в меншому, ніж належить розмірі. Вважаючи дії відповідача неправомірними та уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати протиправними дії УПФУ у Василівському районі Запорізької області щодо встановлення йому статусу особи, прирівняної до інвалідів війни І групи; зобов'язати відповідача встановити ОСОБА_4 на підставі поданих ним документів статус «інвалід війни І групи підгрупи А з дитинства, пов'язане з бойовими діями у період ВОВ, учасник бойових дій» і перерахувати соціальну допомогу на догляд з урахуванням цього статусу; відшкодувати моральну шкоду.

Постановою Василівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2013 року, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, норм Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-XII), Закону № 1727-ІV та постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року № 261 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд» (далі - Порядок № 261). Зазначає, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та наданим документам, що спростовують доводи відповідача про те, що позивач не має права на отримання соціальної допомоги на догляд у розмірі 100% через відсутність документів, що підтверджують його безпосередню участь у бойових діях в період ВОВ.

УПФУ у Василівському районі Запорізької області у запереченнях на касаційну скаргу посилається на те, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, судами правильно встановлені факти, досліджені докази та наведені обґрунтовані висновки. Вказує, що згідно з довідкою Медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) позивача визнано інвалідом І групи з дитинства у зв'язку з бойовими діями у період ВОВ, а тому він має право на отримання державної соціальної допомоги на догляд у розмірі встановленому підпунктом 3 пункту 18 Порядок № 261. Просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що у 1942 році ОСОБА_4 отримав поранення в районі бойових дій під час будівництва оборонних рубежів м. Сталінград, внаслідок чого у 2003 році йому встановлено ІІІ групу інвалідності з дитинства, пов'язану з бойовими діями у період ВОВ та надано статус «інвалід з дитинства, пов'язаного з бойовими діями у період ВОВ», згідно з протоколом від 28 липня 2003 року № 100.

Позивач перебуває на обліку в УПФУ у Василівському районі Запорізької області та з 02 січня 2004 року отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

З 31 липня 2007 року Обласною МСЕК №2 м. Запоріжжя ОСОБА_4 встановлено безстроково І групу інвалідності з дитинства, пов'язану з бойовими діями у період ВОВ і згідно з довідкою до Акту огляду МСЕК він потребує стороннього догляду (а.с. 24).

14 серпня 2007 року Василівським управлінням праці і соціального захисту населення Запорізької області позивачу видано посвідчення інваліда І групи, який має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (а.с. 25).

З 01 січня 2008 року ОСОБА_4 призначено державну соціальну допомогу на догляд відповідно до Закону № 1727-ІV.

З 17 серпня 2012 року Обласною МСЕК №2 м. Запоріжжя ОСОБА_4 встановлено безстроково І групу інвалідності підгрупа «Б» з дитинства, пов'язану з бойовими діями у період ВОВ, а з 12 лютого 2013 року, Енергодарською МСЕК Запорізької області - І групу інвалідності підгрупа «А» з дитинства, пов'язану з бойовими діями у період ВОВ і, відповідно до довідки до Акту огляду МСЕК, позивач потребує догляду.

ОСОБА_4 вважає, що його статус є рівнозначним статусу учасника бойових дій, а тому він має право на отримання державної соціальної допомоги на догляд у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність відповідно до пункту 4 частини 1 статті 8 Закону № 1727-ІV. Проте, УПФУ у Василівському районі Запорізької області виплачує йому цю допомогу у розмірі 30 відсотків згідно з пунктом 5 частини 1 статті 8 Закону № 1727-ІV, як особі із числа інвалідів, віднесених до підгрупи А І групи.

Правові засади надання державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам, а також надання державної соціальної допомоги на догляд визначені Законом № 1727-ІV, а призначення та виплата таких допомог здійснюється відповідно до Порядку № 261.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини 1 статті 7 Законом № 1727-ІV державна соціальна допомога на догляд призначається особам, які належать до інвалідів війни відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та одержують пенсії за віком, по інвалідності або за вислугу років, крім зазначених у пункті 1 цієї частини, зокрема, інвалідам I групи.

Розміри цієї допомоги встановлені статтею 8 Закону № 1727-ІV, а саме:

1) особам, зазначеним у підпункті «а» пункту 1 (із числа інвалідів, віднесених до підгрупи Б I групи), підпункті «а» пункту 2 (із числа інвалідів, віднесених до підгрупи Б I групи, які брали безпосередню участь у бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією) і пункті 3 (із числа інвалідів, віднесених до підгрупи Б I групи) частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

2) особам, зазначеним у підпункті «б» пункту 1 та підпункті «б» пункту 2 (із числа інвалідів II групи, які брали безпосередню участь у бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією) частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 25 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

3) особам, зазначеним у підпункті «в» пункту 1, пунктах 2 (крім інвалідів, зазначених у пунктах 1, 2, 4 і 5 цієї статті), 3 (із числа одиноких пенсіонерів), 4, 5 (із числа інвалідів, віднесених до підгрупи Б I групи) частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 15 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

4) особам із числа інвалідів, віднесених до підгрупи А I групи, зазначеним у підпункті «а» пункту 1, підпункті «а» пункту 2 (які брали безпосередню участь у бойових діях в період Великої Вітчизняної війни 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією) і пункті 3 частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

5) особам із числа інвалідів, віднесених до підгрупи А I групи, зазначеним у підпункті «а» пункту 2 (крім інвалідів, зазначених у пункті 4 цієї статті), пункті 5 частини першої статті 7 цього Закону, - у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Із змісту наведеної норми видно, що вказана допомога у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність виплачується особам із числа інвалідів, віднесених до підгрупи А I групи, за умови їх безпосередньої участі у бойових діях в період ВОВ 1941 - 1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією.

Як встановлено судами з 2013 року позивачу встановлено І групу інвалідності підгрупа «А» з дитинства, пов'язану з бойовими діями у період ВОВ і він отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону № 1058-IV. Разом з тим, надані позивачем документи свідчать, що інвалідність ОСОБА_4 пов'язана з бойовими діями у період ВОВ, але не засвідчують його безпосередню участь у бойових діях в період ВОВ 1941 - 1945 років.

Крім того, за приписами пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року №302 (далі - Положення № 302) посвідчення ветерана війни-інваліда війни, видане ОСОБА_4 у 2007 році, є документом, що посвідчує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII, на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що вирішення питання про надання особі статусу «учасника бойових дій» не відноситься до компетенції відповідача, оскільки в пункті 7 Положення № 302 наведений вичерпний перелік органів, які уповноваженні видавати «Посвідчення учасника бойових дій» і нагрудний знак за місцем реєстрації ветерана.

Враховуючи те, що статус ветерана війни-інваліда війни не є тотожним статусу учасника бойових дій і питання щодо надання такого статусу не вирішується органами Пенсійного фонду, суди дійшли обґрунтованого висновку, що УПФУ у Василівському районі Запорізької області не мало підстав для виплати позивачу державної соціальної допомоги на догляд у розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність відповідно до пункту 4 частини 1 статті 8 Закону № 1727-ІV та правильно відмовили у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування ухваленого судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Василівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 вересня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак