Справа № 825/3851/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/3851/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

24.12.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки виплати останньому належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку та за час несення служби у святковий день; зобовязати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виплати останньому належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 4000 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області при звільненні 06.11.2015 позивача зі служби за посадою міліціонера взводу №3 роти №2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Чернігів» не виплачено останньому у повному обсязі грошове забезпечення та компенсацію за час несення служби у святковий день при звільненні зі служби. Повний розрахунок був проведений відповідачем лише 25.11.2015. У зв'язку з чим, вважає, що Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області зобовязано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час затримки виплати останньому належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 4000 грн.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити, оскільки бюджетні асигнування для розрахунку зі звільненими 06.11.2015 працівниками Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області отримано лише 19.11.2015, зміни до кошторису на відповідні асигнування № 70 були отримані від головного розпорядника коштів 24.11.2015. У звязку з чим, 25.11.2015 на картковий рахунок позивача були перераховані кошти, в якості розрахунку при звільненні, у сумі 1803,24 грн. У свою чергу, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні лише, якщо така затримка виникла з вини власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, у даному випадку, затримка розрахунку виникла не з вини Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, а у силу положень статті 48 Бюджетного кодексу України та з урахуванням дій головного розпорядника коштів Міністерства внутрішніх справ України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з 20.06.2014 по 06.11.2015, що підтверджується копією трудової книжки позивача, наявною у матеріалах справи (а.с.29).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с «По особовому складу» міліціонера взводу №3 роти №2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Чернігів» Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за підпунктом «з» пункту 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) з 06.11.2015 (а.с.6).

Станом на день звільнення позивача з останнім не було проведено повного розрахунку по виплаті грошового забезпечення та компенсації за несення служби у святковий день.

При цьому, судом встановлено, що розрахунок з виплати грошового забезпечення при звільненні проведено відповідачем лише 25.11.2015, що підтверджується листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 12.01.2016 № 20/124/24/01-2016 (а.с.24), що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні.

Разом з тим, компенсацію за несення позивачем служби у святковий день відповідачем не виплачено.

Вважаючи, що відповідачем, у порушення статті 116 Кодексу законів про працю України, допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, у відповідності до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, позивач проходив службу у міліції, порядок, умови проходження та звільнення з якої, у тому числі, і у частині оплати праці, врегульовані законодавством України, зокрема, але не виключно: Законом України від 20.12.1992 № 565-XII «Про міліцію» (далі - Закон № 565-XII) (чинного на момент виникнення спірних правовідносин); Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII); Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Закон № 114); Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 (далі - Інструкція № 499).

Так, частиною 1 статті 19 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

У відповідності до частин 1 та 2 статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно статті 18 Закону № 565-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР.

Пунктом 12 Положення № 114 передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

При цьому, порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ визначає Інструкція № 499.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в органах внутрішніх справ, а не працював в Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області на умовах трудового договору чи інших умовах.

У свою чергу, трудові відносини та служба в органах внутрішніх справ мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили службу в органах внутрішніх справ, не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України і у постанові від 05.03.2012 (справа № 21-42а).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Також, вищевказана правова позиція була предметом неодноразового судового розгляду Вищим адміністративним судом України у рішеннях від 19.11.2015 № К/9991/18577/12, від 15.09.2015 № К/9991/20127/11, від 15.10.2015 № К/800/16876/15.

Крім того, судом встановлено, що позивачу за час несення служби у святковий день 14.10.2015 (День захисника України), згідно наказу начальника Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 15.10.2015 №1355 «Про відрядження працівників УМВС області до м. Києва» (а.с.37-40), надавались вихідні дні з 16 по 18 жовтня 2015 року (довідка тимчасово виконуючого обовязки командира батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Чернігів» ОСОБА_3 від 26.01.2016 № вих. №35).

Вказаний факт не заперечувався і позивачем у судовому засіданні.

Також, суд зазначає, що у оскаржуваних правовідносинах відсутня вина відповідача щодо непроведення розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки затримка розрахунку при звільненні позивача відбулась у зв'язку з відсутністю належного фінансування Управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, що, у свою чергу, свідчить про поважність причин невиплати позивачу відповідних сум при звільненні.

Аналогічна правова позиція була висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16.09.2015 (справа № К/9991/53463/11).

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час затримки виплати останньому належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку та за час несення служби у святковий день і задоволення позовних вимог у цій частині.

При цьому, позовна вимога ОСОБА_1 про зобовязання Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за час затримки виплати останньому належних коштів при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 4000 грн., також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для повного задоволення позову повністю.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Падій