Справа № 803/3977/15
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2016-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року Справа № 803/3977/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

при секретарі судового засідання Пухер Л.Р.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника відповідачів Лясковець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Вказаний позов мотивовано тим, що в червні 2013 року між Державною прикордонною службою та позивачем укладено черговий контракт «Про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України», з терміном дії п`ять років.

Умовами зазначеного контракту передбачено, що ДПС України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України, а саме: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби (абз. 9 п. 2 Контракту); надання жилого приміщення або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) ним жилого приміщення (абз. 10 п. 2 Контракту).

За час проходження служби у Луцькому прикордонному загоні в м. Луцьк, військова частина позивача житлом не забезпечила, службового житла не надала, як це передбачено статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Порядок реалізації зазначеної норми Закону визначено Положенням про порядок оренди та оплати орендованих житлових приміщень у Державній прикордонній службі України, затвердженим наказом ДПС України від 14.03.2007 року № 185. Вказані обов`язки військовою частиною не виконувались у 2015 році, і договір оренди житла для його проживання не було укладено. Вказане позбавляє можливості позивача належним чином виконувати умови контракту.

Вважає, що такі дії командування ІНФОРМАЦІЯ_1 є протиправною бездіяльністю щодо виконання умов контракту про проходження військової служби, та порушують пункти 2.8, 2.9, Положення, статті 2,12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якими закріплено права військовослужбовців та процедуру забезпечення військовослужбовців службовим житлом або за його відсутності оренди житла, і суттєво порушують права позивача на соціальний та правовий захист як військовослужбовця.

У зв`язку з цим, позивач 27 листопада 2015 року звернувся з рапортом до командира військової частини про дострокове розірвання контракту через невиконанням умов контракту з боку частини відповідно до п «з», ч. 6, ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Пунктом 283 «Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України», затвердженого Указом Президента України 29.12.2009 року 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009) питання припинення (розірвання) з військовослужбовцями контракту у зв`язку із систематичним невиконанням його умов командуванням за бажанням військовослужбовця та про його звільнення з військової служби вирішується за згодою сторін. У разі відсутності такої згоди воно виноситься на розгляд спеціальних комісій з вирішення конфліктних ситуацій, які утворюються в регіональних управліннях Держприкордонслужби та в Адміністрації Держприкордонслужби.

Однак, командування ДПСУ та особи, уповноважені на розгляд звернення позивача про звільнення, замість того щоб виконати вимоги зазначеного Положення та Закону усунулись від розгляду даного рапорту, чим допустили протиправну бездіяльність.

У зв`язку з цим просить визнати протиправною бездіяльність командування військової частини № 9971 Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної Прикордонної служби України щодо відсутності реагування на рапорт майора ОСОБА_1 від 27 листопада 2015 року про розірвання Контракту за п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та зобов`язати командування військової частини № НОМЕР_1 вчинити дії щодо розгляду рапорту позивача від 27 листопада 2015 року про розірвання Контракту за п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В судовому засіданні позивач вказаний позов підтримав повністю із підстав у ньому викладених та просив його задовольнити. Суду пояснив, що на його думку протиправну бездіяльність по розгляду його звернення було допущено двома відповідачами, оскільки належним чином, як це вимагає Положення № 1115/2009, вони розглянуті не були.

Просив не розглядати вимогу щодо зупинення виконання Наказу адміністрації ДПСУ від 17.12.2015 №1200-ос в частині, щодо зміщення майора ОСОБА_2 для подальшого проходження служби в розпорядження начальника Південного регіонального управління ДПСУ (м. Одеса).

Представник відповідачів у письмовому запереченні та у судовому засіданні позов не визнав з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, та Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію. 14 січня 2015 року Президентом України прийнято Указ «Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України від 15.01.2015 року. Таким чином, враховуючи приписи ч. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та п. 9 вищезазначеного Указу, особливий період діє в Україні з 20.01.2015 року.

Частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено які категорії військовослужбовців підлягають звільненню з військової служби, під час дії особливого періоду. Зазначений у даній статті перелік підстав звільнення військовослужбовців з військової служби є вичерпним.

Тому, в особливий період для військовослужбовців не передбачено звільнення з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням.

Луцьким прикордонним загоном були розглянуті рапорти майора Тхір В.А. від 03.12.15 на ім`я начальника Луцького прикордонного загону та на ім`я начальника Північного регіонального управління про звільнення його з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням. 26.12.2015 року за № 4/13034 майору ОСОБА_1 було надано відповідь на рапорти та проінформовано про відсутність правових підстав для звільнення його з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням.

Вважає, що відповідачами не було допущено протиправної бездіяльності і відсутні підстави для задоволення позову.

Також зазначив, що на рапорт від 27.11.2015 року окремої відповіді позивачу не давалось, оскільки його рапорт від 03.12.2015 року є повністю ідентичним попередньому, і по суті його звернень обґрунтована відповідь позивачу була надана у встановлені законом строки.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази по справі, вважає що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

У даному випадку спірні правовідносини позивача із відповідачами виникли з приводу, на його думку, неналежного розгляду його рапортів щодо розірвання контракту з підстав систематичного невиконання умов контракту військовою частиною по п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Однак, такі твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Як передбачено частинами першою, третьою статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до частини 1 статті 20 даного Закону звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року, затвердженого Законом України № 113/VIII від 15.01.2015 року в Україні з 20.01.2015 року введено особливий період.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, та Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Абзацом 5 статті 1 вказаного Закону визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Частиною 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», встановлено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; г -1 )через такі сімейні обставини або інші поважні причини:виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; є) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті.

Судом встановлено, що 19 червня 2013 року між Державною прикордонною службою та позивачем укладено черговий контракт «Про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України», з терміном дії п`ять років.

Пунктом 2 вказаного контракту передбачено обов`язки Державної прикордонної служби України щодо забезпечення належних умов для проходження служби, в тому числі надання житлового приміщення або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення.

Пунктом 3 контракту передбачено, що він може бути достроково припинено (розірвано) з ініціативи сторін в порядку та підставах визначених Положенням № 618/2012.

27.11.2015 року та 03.12.2015 року позивачем командуванню частин подано рапорти з вимогою розірвати контракт з підстав систематичного його невиконання військовою частиною.

04.12.2015 року такий рапорт було направлено до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, який для реагування було направлено до в/ч № НОМЕР_1 .

26.12.2015 року Луцьким прикордонним загоном за вих. № 14/13034 позивачу направлено відповідь на його рапорти де зазначено про неможливість розірвання контракту та його звільнення за систематичне невиконання контракту однією із сторін в особливий період.

Враховуючи норми вищевказаних нормативних актів, в Україні на даний час діє особливий період, під час дії якого встановлено особливі підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби. Вони визначені статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та є вичерпними.

Вказаною нормою Закону не передбачено звільнення військовослужбовців в особливий період з підстав систематичного невиконання умов контракту (за п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону). Тобто, вказане питання взагалі не підлягає розгляду по суті на час дії особливого періоду.

На подані позивачем рапорти відповідачами у встановлені Законом України «Про звернення громадян» строки було 26.12.2015 року надано відповідь із обґрунтуванням правової позиції неможливості вирішення даного питання.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що у даному випадку відповідачами не було допущено протиправної бездіяльності, вказані звернення позивача розглянуто у відповідності до вимог Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Положення № 1115/2009, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Позовні вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії також не підлягають задоволенню, оскільки підставою для зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії є встановлення протиправності його дій чи допущеної протиправної бездіяльності. Зважаючи на те, що суд не встановив протиправної бездіяльності чи неправомірних дій відповідачів, то і в задоволені позову про зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про порушення відповідачами п.283 Положення № 1115/2009, яким встановлено, що питання про припинення (розірвання) з військовослужбовцями контракту у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням за бажанням військовослужбовця та про його звільнення з військової служби вирішується за згодою сторін. У разі відсутності такої згоди спір виноситься на розгляд спеціальних комісій з вирішення конфліктних ситуацій, які утворюються в регіональних управліннях Держприкордонслужби та в Адміністрації Держприкордонслужби. Висновки комісії мають рекомендаційний характер під час прийняття рішення щодо задоволення прохання військовослужбовця, враховуючи наступне.

Вказана норма Положення щодо розгляду питання про розірвання контракту спеціальними комісіями застосовується тоді, коли це питання порушено однією із сторін і між сторонами не було досягнуто згоди. У даному випадку діє особливий період і звільнення позивача з цих підстав не є можливим та не підлягає розгляду по суті, про що було роз`яснено позивачу.

Керуючись ст.ст. 158, 160 ч.3, 162, 163, 186 КАС України, на підставі Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про звернення громадян» суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі до 03 лютого 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк