Справа № 826/7955/13-а
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" січня 2016 р. м. Київ К/800/49565/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (суддя-доповідач),

Головчук С.В.,

Ліпського Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" до Державної виконавчої служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство "Перший український міжнародний банк", приватне підприємство "Торговий будинок "Случ", про виключення майна з опису та звільнення з-під арешту,

за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2013 року,

встановив:

У травні 2013 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» звернулось з позовом до Державної виконавчої служби України про зобов'язання відповідача виключити з опису та звільнити з-під арешту будівлю з господарськими будовами загальною площею 634,5 кв. м. в АДРЕСА_2 та будівлю готельного комплексу загальною площею 925,6 кв. м. з господарськими будовами в АДРЕСА_1. Позов обґрунтував тим, що банк є іпотекодержателем вказаного майна згідно з договорами іпотеки і у разі невиконання позичальником зобов'язань, забезпечених іпотекою, та іпотекодавцем взятих зобов'язань має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок майна, переданого в іпотеку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2013 року з урахуванням ухвали цього суду від 12 липня 2013 року про виправлення описок адміністративний позов задоволено повністю. Зобов'язано Державну виконавчу службу України виключити з опису та звільнити з-під арешту наступне майно:

а) будівлю з господарськими побудовами загальною площею 634,5 кв. м. (будівля складу літ. А-1 загальною площею 57,6 кв. м., будівля складу літ. Б-1 загальною площею 340,2 кв. м., будівля складу літ. В-1 загальною площею 141,6 кв. м., будівля літ. Г-1 загальною площею 60,8 кв. м., будівля гаражу літ. Д-1 загальною площею 33,6 кв. м., сторожка - літ. Ж, огородження, ворота №1-4, убиральня - З, навіси - Н і Л, сарай - М), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 2883 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_2;

б) будівлю готельного комплексу літ. А-2 загальною площею 841,3 кв. м., будівля автомобільної мийки літ. К-1 площею 84,3 кв. м., загальною площею 925,6 кв. м. з господарськими побудовами: щитова літ. П, котельна літ. М, бойлерна літ. Н, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на не приватизованій земельній ділянці площею 1050 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_1.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2013 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 липня 2013 року та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В касаційній скарзі ПАТ "Всеукраїнський банк розвитку" просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва.

Посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм процесуального і матеріального права, зокрема, Законів України «Про іпотеку», «Про виконавче провадження», статті 572 Цивільного кодексу України.

Справа вирішується в порядку письмового провадження, оскільки сторони і треті особи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 16.07.2010р. між ПАТ «Всеукрїнський банк розвитку» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач відкрив позичальнику кредитну лінію та встановив її ліміт. Змінами від 13.07.2012 р. № 8 до кредитного договору встановлено новий строк користування кредитною лінією - до 06.04.2018 р.

31.05.2011р. між позивачем та ПП «ТБ «Случ» укладено договір іпотеки (з врахуванням змін та доповнень від 13.07.2012р. № 1), відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 16.07.2010р. та зобов'язання за цим договором іпотекодавець (ПП «ТБ «Случ») надав в іпотеку наступне майно: будівлю готельного комплексу літ. А-2 загальною площею 841,3 кв. м., будівля автомобільної мийки літ. К-1 площею 84,3 кв. м., загальною площею 925,6 кв. м. з господарськими побудовами: щитова літ. П, котельна літ. М, бойлерна літ. Н, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, розташованого на не приватизованій земельній ділянці площею 1050 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_1.

Крім того, 31.05.2011р. між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ПП «ТБ «Случ» укладено договір іпотеки, відповідно до якого в забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 16.07.2010р. та зобов'язання за цим договором іпотекодавець (ПП «ТБ «Случ») надав в іпотеку наступне майно: будівлю з господарськими побудовами загальною площею 634,5 кв. м. (будівля складу літ. А-1 загальною площею 57,6 кв. м., будівля складу літ. Б-1 загальною площею 340,2 кв. м., будівля складу літ. В-1 загальною площею 141,6 кв. м., будівля літ. Г-1 загальною площею 60,8 кв. м., будівля гаражу літ. Д-1 загальною площею 33,6 кв. м., сторожка - літ. Ж, огородження, ворота №1-4, убиральня - З, навіси - Н і Л, сарай - М), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці площею 2883 кв. м., кадастровий номер НОМЕР_2.

31 травня 2011 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та в Державний реєстр іпотек внесено записи про обтяження за договорами іпотеки від 31.05.2011р., а 13.07.2012р. внесено запис до Державного реєстру іпотек про зміну об'єкта іпотеки.

30.01.2012р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №30940703 на підставі виконавчого листа №28/79 від 03.01.2012р., виданого на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 13 грудня 2011 року, про солідарне стягнення з ПП «Торговельний будинок «Случ» (03096, АДРЕСА_1) та Малого приватного підприємства «Данко» на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» за договорами поруки від 26.01.2010р. заборгованості за кредитом в сумі 14 795 000,00 грн., заборгованість за відсотками в сумі 1 033 786,15 грн., пеню в сумі 15 565,14 грн., судові витрати по сплаті державного мита у сумі 25 500 грн., витрати з інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у сумі 236 грн.

На підставі постанови ДВС України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2012р. в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено записи про обтяження нежитлових будівель по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, що перераховані в договорах іпотеки від 31.05.2011р.

20.09.2012 р. відповідачем складено акт опису й арешту майна щодо будівель літ. А-1 - 57,6 кв. м, Б-1 - 340,2 кв. м., В-1 - 142,3 кв. м., Г-1 - 60,8 кв. м., Д-1 - 33,6 кв. м (АДРЕСА_2).

Крім того, 20.09.2012 р. відповідачем складено акт опису й арешту майна щодо будівель літ. А-2, К-1 - 925,6 кв. м (АДРЕСА_1).

15.05.2013 р. відповідач звернувся до позивача із листом, в якому повідомлялось про накладення арешту на майно ПП «ТД «Случ» та про можливість оскарження такої дії.

Судами з'ясовано, що на момент вчинення виконавчих дій щодо арешту спірного нерухомого майна, право іпотеки на майно на визначених законом підставах та в установленому порядку не припинене, договори про іпотеку недійсними не визнано.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач, який зареєстрував обтяження першим, володіє переважним пріоритетом щодо стягувача ПАТ "Перший український міжнародний банк" на отримання задоволення своїх прав чи вимог за рахунок одного й того ж нерухомого майна та що накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці у позивача, обмежує забезпечене іпотекою його право на задоволення вимог за договорами іпотеки.

Приймаючи протилежне рішення, апеляційний суд виходив з того, що оскаржуваний акт опису та арешту майна складено відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», описом і арештом майна права позивача не зачіпаються, порушення його прав може виникнути лише на стадії примусової реалізації арештованого майна державною виконавчою службою. Суть обтяження іпотечного майна полягає саме у забороні розпоряджатися нерухомим майном (насамперед, боржником) і не містить заборони щодо опису та арешту такого майна органами та особами, уповноваженими на вчинення таких дій законодавством України, оскільки право розпорядження майном у відповідача може виникнути лише на стадії його реалізації.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками Київського апеляційного адміністративного суду з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон №898) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частинами 6 і 7 статті 3 Закону № 898 у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Крім того, положеннями статті 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 37 Закону № 898 визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Ііпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право одержувати від предмета іпотеки продукцію, плоди і доходи, якщо інше не встановлено іпотечним договором (стаття 9 Закону № 898).

За приписами абзацу 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Згідно з частиною 1 статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606) заходами примусового виконання рішень є, в тому числі, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

Відповідно до статті 52 Закону № 606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (описі), вилученні та примусовій реалізації. Отже, арешт (опис) майна є однією із стадій звернення стягнення на майно боржника.

Статтею 57 Закону № 606 передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а також проведенням опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису й арешту майна боржника. Під час проведення опису й арешту майна боржника державний виконавець вправі оголосити заборону розпоряджатися ним, а у разі потреби обмежити права користування майном або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису й арешту.

Особливості звернення стягнення на майно боржника - юридичної особи, в тому числі визначення майна, на яке не може бути накладено стягнення, передбачене главою 5 Закону № 606, яка не встановлює обмежень для об'єктів іпотеки.

Відповідно до вимог частини 1 статті 64 Закону № 606 у разі відсутності у боржника юридичної особи, коштів, достатніх для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне боржникові юридичній особі на праві власності або закріплене за ним незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Звернення державним виконавцем стягнення на заставлене майно врегульовано статтею 54 Закону № 606. В ній зазначено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина 8).Стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя (частина 1). Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (частина 3). Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (частина 4).

Верховний Суд України в листі від 01.02.2015 р. про аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, висловив таку правову позицію щодо вирішення спорів про звільнення майна, яке є предметом іпотеки, з-під арешту, накладеного державним виконавцем у процесі здійснення виконавчого провадження.

Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим статтею 60 Закону № 606-ХІV обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до частини 5 цієї норми у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження (конкретні випадки визначені в частинах 1-4 указаної статті) арешт із майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

В силу положень статті 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно із частиною 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у випадках, передбачених частиною 3 статті 54 цього самого закону. Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями.

Ураховуючи наведене, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-ІV (стаття 1), позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених частиною 3 статті 54 Закону № 606-ХІV.

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 статті 3 Закону № 898-ІV убачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв'язку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання боржником на момент пред'явлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобов'язання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не пов'язується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні визначені частиною 3 статті 54 Закону №606 умови, за яких на майно, що перебуває в іпотеці у позивача, можливо було б звернути стягнення за виконавчим листом для задоволення вимог стягувача у виконавчому провадженні №30940703, який не є заставодержателем. Апеляційним судом вказаний висновок не спростовано.

У зв'язку з цим, окружний адміністративний суд обґрунтовано вважав, що накладення арешту на майно, яке перебуває в іпотеці, обмежує забезпечене іпотекою право позивача на задоволення своїх вимог за договорами іпотеки, тому правильно задовольнив позовні вимоги про зобов'язання відповідача зняти арешт з майна третьої особи.

Згідно із статтею 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський банк розвитку" задовольнити. Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2013 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 липня 2013 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді: Черпак Ю.К.

Головчук С.В.

Ліпський Д.В.