Справа № 826/15367/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2016 року № 826/15367/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу порушено імперативні норми Конституції України, Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», оскільки її заява про звільнення не містить дати її написання, а відтак не може вважатись такою, що відображає бажання розірвати трудовий договір на підставі п.1 ст. 38 КЗпП України. Крім того, позивач стверджує, що її звільнено в період тимчасової непрацездатності.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про звільнення ОСОБА_1 №2185/к від 15.07.2015 р.;

- поновити на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації з 15.07.2015 р. та зобов'язати внести відповідні зміни до трудової книжки;

- стягнути з Міністерства юстиції України суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з дня винесення наказу про звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на посаді.

Позивач в судове засідання не прибула, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в письмових запереченнях.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене та клопотання позивача, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 передувала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації.

На підставі наказу Міністерства юстиції України №2185/к від 15.07.2015 р. ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 15.07.2015 року за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення вказано заяву ОСОБА_1

Незгода зі звільненням зумовила звернення позивача до суду з метою захисту порушених прав з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993 р. (далі - Закон №3723-ХІІ).

При цьому, відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відносини публічної служби характеризуються спеціальною, відмінною від трудових відносин, процедурою призначення та звільнення з роботи особи, яка перебуває на публічній службі та проходження публічної служби.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 30 Закону №3723-ХІІ.

Водночас, загальні підстави передбачені Кодексом законів про працю України.

Так, відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

З матеріалів справи вбачається, позивачем власноручно написано заяву про звільнення її із займаної посади за угодою сторін.

Зазначена заява була погоджена підписом заступника Міністра - керівника апарата Іванченко О.П.

Оскільки власник погодився з позивачем щодо його звільнення за угодою сторін, наказом Міністерства юстиції України від 15.07.2015 № 2185/к було звільнено ОСОБА_1 з займаної посади з 15.07.2015 за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

За угодою сторін, тобто за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, припиняється як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір.

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто обоюдного волевиявлення, є відсутність зобов'язань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобов'язання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

Суд звертає увагу, що згода досягається виключно між сторонами трудового договору та не передбачає участі будь-якої третьої особи. Сторонами трудового договору відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Пункт 1 статті 36 КЗпП України, який є спеціальною нормою, що підлягає застосуванню до спірних відносин, достатньою правовою підставою для звільнення визначає досягнення згоди між сторонами трудового договору.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Такий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21-320а13, в якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Водночас між Міністерством юстиції України та позивачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, а отже відсутній факт анулювання такої домовленості.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Зазначене в сукупності спростовує доводи позивача щодо відсутності погодження дати звільнення ОСОБА_1, а відтак відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу про звільнення.

Додатково суд зазначає, що доводи позивача щодо її звільнення з посади в період тимчасової непрацездатності не беруться до уваги, оскільки згідно ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, в той час як в даному випадку підставою для припинення державної служби позивача була її заява про відставку.

Наведене в сукупності свідчить про правомірність оскаржуваного наказу та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Зважаючи, що позовні вимоги щодо поновлення позивача на посаді є похідними від позовних вимог, підстав для задоволення якої судом не вбачається, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень доведено суду правомірність прийнятого оскаржуваного наказу.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.