Справа № 821/3474/15-а
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 р.м. ХерсонСправа № 821/3474/15-а

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Кузьменко Н.А.,

при секретарі Багненко Т.В.

за участю: позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію за невчасно сплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, -

встановив:

04 листопада 2015 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області, Державної казначейської служби України з позовними вимогами про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію за невчасно сплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку, з урахуванням заяви про зміну та збільшення позовних вимог від 27 січня 2016 року, просить:

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, з УМВС України в Херсонській області:

- виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 03.12.2013 по 23.09.2015, з урахуванням компенсації за невчасно виплачений дохід станом на січень 2016 року у сумі 173050,88 грн.;

- компенсацію за невчасно виплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2013 по 02.12.2013 станом насічень 2016 року у сумі 6076,27 грн.;

- компенсацію за невикористані відпустки 2010,2013,2014,2015 років із врахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у сумі 16885,77 грн.;

- середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за невикористані чергові відпустки 2010,2013,2014,2015 років.

Обґрунтовуючи свою позицію позич зазначив, що 02 грудня 2013 року Херсонський окружний адміністративний суд виніс постанову по справі №821/4106/13-а, у якій суд постановив визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України в Херсонській області від 30.09.2013 року №289 о/с дск про звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних сил України за ст.64 п. «є» (за порушення дисципліни); поновити позивача на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Херсонській області з 30.09.2013 року; стягнути з УМВС України в Херсонській області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 8090,91 грн. за період з 01.10.2013 по 02.12.2013. Наказом відповідача від 23 вересня 2015 року №330 о/с на виконання постанови суду від 02.12.2013 року в справі №821/4106/13-а скасовано пункт наказу від 30.09.2013 №289 о/с дск в частині звільнення за ст.64 п. «є» (за порушення дисципліни) та призначено позивача на посаду дільничного інспектора міліції (за рахунок посади старшого дільничного інспектора міліції) сектору дільничних інспекторів міліції Каховського районного відділу УМВС України в Херсонській області, звільнивши з посади оперуповноваженого в особливо важливих відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп УБОЗ УМВС України в Херсонській області. 07.10.2015 року наказом відповідача №345 о/с згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України на підставі ст.64 п. «ж» (за власним бажанням). Суд постановив стягнути з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 8090,91 грн. за період з 01.10.2013 р. по 02.12.2013р., але фактично період вимушеного прогулу становить з 01.10.2013 р. по 23.09.2015 р. Таким чином, не відшкодовано середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.12.2013 р. по 23.09.2015 р. Відповідач на провів розрахунки належних сум та платежів, не виплатив у день звільнення компенсацію за невикористані чергові відпустки у 2013-2014 роках, не надавав чергових відпусток в 2010 та 2015 роках. З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про відпустки», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», КЗпП України, Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького склад органів внутрішніх справ, обґрунтовує правомірність своїх вимог. З наведеного позивач робить висновок про наявність підстав для постановлення судового рішення про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію за невчасно сплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених в адміністративному позові.

Відповідач 16 грудня 2015 року надіслав письмові заперечення, в яких позовні вимоги не визнає з таких підстав. Відповідно до п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу. Відповідач вважає, що Положенням визначено право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу лише в разі розгляду заяви про поновлення на службі більше одного року, при цьому таку заяву позивачем подано до суду 30.10.2013 року, а її розгляд апеляційною інстанцією завершено 03.06.2014 року. Відносини повязані зі стягнення заробітної плати з урахуванням індексу інфляції врегульовані Законом України «Про міліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, які не передбачають відшкодування інфляційних витрат та трьох відсотків річних при виплаті грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Звертає увагу на ту обставину, що стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу має разовий характер, як наслідок відсутні підстави для застосування норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення (затверджений постановою КМ України від 17.07.2003 №1078). Все це на думку відповідача є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях.

Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, зваживши доводи позивача викладені в адміністративному позові, врахувавши позицію відповідача викладену в письмових запереченнях, дослідивши надані сторонами матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Судом встановлено, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2013 року в справі 821/4106/13-а (а.с. 11-13), залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року (а.с. 9-10), частково задоволено позов ОСОБА_1 до УМВС України в Херсонській області. Даною постановою визнано протиправним та скасовано наказ начальника УМВС України в Херсонській області від 30 вересня 2013 року № 289 о/с дск про звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних сил України за ст.64 п. «є» (за порушення дисципліни); поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМІС України в Херсонській області з 30 вересня 2013 року; стягнуто з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 8090,91 грн. за період з 01.10.2013 по 02.12.2013.

На виконання постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 02.12.2013 року в справі №821/4106/13-а, наказом УМВС України в Херсонській області №330 о/с від 23.09.2015 року (а.с. 14) скасовано пункт наказу начальника УМВС України в Херсонській області від 30 вересня 2013 року № 289 о/с дск (а.с. 8) в частині звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних сил України за ст.64 п. «є» (за порушення дисципліни). Цим же наказом від 23 вересня 2015 року призначено капітана міліції ОСОБА_1 на посаду дільничного інспектора міліції (за рахунок посади старшого дільничного інспектора міліції) сектору дільничних інспекторів міліції Каховського районного відділу УМВС, увільнивши його з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.

Наказом УМВС України в Херсонській області від 07 жовтня 2015 року № 345 о/с позивача звільнено в запас Збройних сил України за ст.64 п. «ж» (за власним бажанням).

Позивач вважає, що період з 03 грудня 2013 року (перший день після постановлення судового рішення в справі №821/4106/13-а) по 29 вересня 2015 року (день призначення на посаду) є часом вимушеного прогулу, за який належить виплатити грошове забезпечення та компенсацію за невчасно виплачений дохід станом на січень 2016 року в розмірі 173050,88 грн. Окремо ОСОБА_1 ставить питання про стягнення з відповідача компенсації за невикористані чергові відпустки 2010,2013,2014,2015 років з врахуванням компенсації втрати частини доходів, у звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі 16855.77 грн., а також про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за невикористані чергові відпустки 2010,2013,2014,2015 років.

На підтвердження своєї позиції позивач надав розрахунки належних до сплати сум, частина з яких судом до уваги не приймається, оскільки вони не дають змогу ідентифікувати їх виконавця, оскільки не містять жодних відомостей про особу яка їх склала та не містять підпису даної особи (розрахунки №1-27, додані до заяви про зміну та збільшення позовних вимог від 27 січня 2016 року).

Вирішуючи справу по суті суд виходить з наступного.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.2 ст.5 КАС України).

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114).

Це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки (п.1 Положення№114).

Згідно з преамбулою Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці (ст.4 Кодексу законів про працю України).

При цьому суд звертає увагу, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі, про що зазначено в листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 р. № 753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Таким чином, Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ є спеціальним нормативно-правовим актом при наданні правової оцінки правовідносинам з проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, дотриманні їх прав та виконання ними своїх обов'язків.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 03.12.2013 по 23.09.2015, з урахуванням компенсації за невчасно виплачений дохід станом на січень 2016 року у сумі 173050,88 грн. суд зазначає наступне.

У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу (п.24 Положення №114).

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 02.12.2013 року в справі №821/4106/13-а поновлено ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМІС України в Херсонській області з 30 вересня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що наказом УМВС України в Херсонській області №330 о/с від 23.09.2015 року скасовано пункт наказу начальника УМВС України в Херсонській області від 30 вересня 2013 року № 289 о/с дск в частині звільнення ОСОБА_1 в запас Збройних сил України за ст.64 п. «є» (за порушення дисципліни). Даним наказом від 23 вересня 2015 року призначено капітана міліції ОСОБА_1 на посаду дільничного інспектора міліції (за рахунок посади старшого дільничного інспектора міліції) сектору дільничних інспекторів міліції Каховського районного відділу УМВС, увільнивши його з посади оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС та виплачено ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 8090,91 грн. за період з 01.10.2013 по 02.12.2013.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до ч.1 статті 255 КАС постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Частиною другою статті 257 КАС встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому п. 3 ч.1 ст.256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ч.4 ст.257 КАС України).

За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист (ч.1 ст.258 КАС України).

Суд звертає увагу позивача, що виконання постанови суду в розумінні ч.4 ст.257 та ч.1 ст.258 КАС України має початковим етапом отримання виконавчого листа за заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Сторонами не надано доказів наявності станом на 29 вересня 2014 року виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим на підставі постанови суду від 02 грудня 2013 року, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби з легалізацією доходів організованих злочинних груп управління по боротьбі з організованою злочинністю УМІС України в Херсонській області. Не надано доказів звернення органів державної виконавчої служби до відповідача з наведеним виконавчим листом та доказів відмови УМВС України в Херсонській області добровільно виконати цей виконавчий лист протягом року.

В будь-якому разі спірні правовідносини можуть бути предметом дослідження лише в справі №821/4106/13-а, оскільки в ній вирішено питання щодо поновлення позивача на посаді, як наслідок, в цій же справі належить давати правову оцінку вимозі позивача про стягнення виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 03.12.2013 по 23.09.2015, з урахуванням компенсації за невчасно виплачений дохід станом на січень 2016 року у відповідному розмірі за час затримки виконання судового рішення.

Проте, розгляд спірного питання позивачем обрано не у спосіб, визначений законом, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Аналогічна правова позиція щодо способу розгляду даного питання викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 19.06.2013 року в справі № К/9991/92667/11 та від 16.10.2014 року в справі № К/9991/59485/12.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невчасно виплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2013 по 02.12.2013 станом на січень 2016 року у сумі 6076,27 грн., суд враховує наступні норми законодавства.

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

Така позиція узгоджується з нормами Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159).

Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року (п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100 (п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати).

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»).

За правилами, визначеними цим Законом та прийнятим, з метою його реалізації, Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З наведеної вище норми вбачається, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у зв'язку із порушенням строків її виплати (тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством). Наведене дає підстави для висновку, що інститут компенсації втрати частини грошових коштів у зв'язку із порушенням строків їх виплати є похідним від несвоєчасної сплати таких коштів, а факт несплати має бути підтверджений належним чином.

Оскільки, позивачем заявлена вимога про стягнення компенсації щодо оспорюваних сум, а не нарахованих, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, в звязку з їх передчасністю.

Аналогічна правова позиція стосовно стягнення компенсації викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 08.12.2015 року в справі № К/9991/2004/12.

Крім того, позивач не надав суду доказів звернення до відповідача з заявою про виплату компенсації за невчасно виплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 01.10.2013 по 02.12.2013 станом на січень 2016 року, не надано також і доказів нарахування та виплати доходу у вигляді середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за відповідний період. Відсутність звернення має наслідком відсутність відмови в задоволенні такого звернення. Вищевикладене в сукупності є підставою для відмови в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки 2010, 2013, 2014, 2015 років із врахуванням компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у сумі 16885,77 грн.; про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за невикористані чергові відпустки 2010,2013,2014,2015 років суд зазначає наступне.

Преамбулою Закону України «Про відпустки» встановлено, що цей Закон встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України (ст.1 Закону України «Про відпустки»).

Таким нормативно-правовим актом в даному випадку є Положенням №114, норми якого є спеціальними для спірних відносин, а норми трудового законодавства, в тому числі і Закону України «Про відпустки» підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами Положення №114 не врегульовано спірних відносин.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства (абз.2 п.56 Положення №114).

Позивач в обґрунтування своєї позиції посилається на п. 3.6 «Виплата грошового забезпечення за час відпустки» Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 р. N 499).

Дослідивши даний пункт Інструкції, суд зазначає, що п.3.6 не регулює виплату грошової компенсації особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, а тому посилання на даний пункт є помилковим.

Наведене дає підстави для висновку, що позивач, як особа начальницького складу, при звільненні з органів внутрішніх справ має право на отримання грошової компенсації за відпустку невикористану саме в році звільнення, тобто в 2015 році. Відповідно на УМВС України в Херсонській області покладено обовязок здійснити сплату належної суми за цей період, доказів протилежного сторони суду не надали.

Аналогічна правова позиція стосовно застосування норм Закону України «Про відпустки» та норм Положення №114 викладена в постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 року у справі 21-413а14.

Втім, визначення конкретної суми стягнення грошової допомоги за невикористану відпустку не входить до повноважень суду, оскільки він не може підміняти державний орган, дії чи бездіяльність якого оскаржуються. Тому вимоги про стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки 2010, 2013, 2014, 2015 років в розмірі 16855,77 грн. та середній заробіток; стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за невикористані чергові відпустки 2010, 2013, 2014, 2015 років, є помилковими, з урахуванням приписів абз.2 п.56 Положення №114.

При цьому, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд може визнати такі дії чи бездіяльність протиправними і зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату суми відповідно до закону, а не визначати конкретну суму.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обовязковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі (ч.4,5 ст.11, ч.2 ст. 69, ч.5 ст.71 КАС України). Обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він як відповідач заперечує адміністративний позов (ч.2 ст. 71 КАС України).

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали", а якщо такі приписи відповідач без поважних причин не виконує, то "суд вирішує справу на основі наявних доказів" (ч. 4,6 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (ч.7 ст.6 Закону України "Про судовий збір").

У разі якщо розмір позовних вимог збільшено або пред'явлено нові позовні вимоги, недоплачену суму судового збору необхідно сплатити до звернення до суду з відповідною заявою (абз.2 ч.2 ст.6 Закону України "Про судовий збір").

27 січня 2016 року позивач подав до суду заяву про зміни та збільшення позовних вимог по справі №821/3474/15-а, зазначивши п.3 резолютивної частини стягнення компенсації за невикористані відпустки 2010, 2013, 2014, 2015 років в розмірі 16855,77 грн. Враховуючи, що дана вимога не передбачена серед вимог які звільняються від сплати судового збору за ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та має майновий характер, позивач повинен здійснити сплату судового збору згідно з п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки судовий збір в належному розмірі не сплачено, з урахуванням п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" стягненню підлягає сума в розмірі 551,20 грн.

На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 28 січня 2016 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 158 163 КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області про виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, компенсацію за невчасно сплачений дохід у вигляді виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації за невикористану відпустку задовольнити частково.

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України у Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану відпустку при звільненні за 2015 рік.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) до Державного бюджету України 551,20 грн. судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Повний текст постанови виготовлено та підписано суддею 01 лютого 2016 р.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 12.3.