Справа № 344/13613/15-а,2-а/344/508/15
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 876/12239/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2015 року по справі № 344/13613/15-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання неправомірною відмову та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 09.09.2015 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську в подальшому змінивши їх просив визнати неправомірною відмову відповідача щодо призначення і виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці, зобов'язати призначити та виплачувати щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% від заробітної плати судді Апеляційного суду Івано-Франківської області 24116 грн. 40 коп., починаючи з 12.08.2015 року по 31.08.2015 року, а з 01.09.2015 року в розмірі 90% від заробітної плати судді Апеляційного суду Івано-Франківської області 27284 грн. 40 коп. і з виплатою заборгованості, що виникне на день такого призначення, виплату щомісячного довічного грошового утримання з 01.09.2015 року виплачувати до наступного збільшення розміру мінімальної заробітної плати в Україні.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2015 року зупинено провадження у справі.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач просить скасувати ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті покликаючись на порушення норм процесуального права.

В судове засідання учасники процесу не з'явились, будучи належними чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч.4 ст.196 КАС України.

Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо призначення йому довічного грошового утримання судді у відставці.

Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом від 28.08.2015 року №2428/03 відмовлено в переведенні з пенсії за віком призначеної у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на щомісячне довічне грошове утримання згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Не погоджуючи з рішенням відповідача ОСОБА_1 оскаржив його дії та звернувся до суду.

Ухвалою колегії суддів Конституційного Суду України 03.09.2015 року відкрито конституційне провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого, речення першого абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України віл 7 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютою 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу І, пункту 5 розділу III Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України.

15.10.2015 року Конституційний Суд України у формі усного слухання розпочав розгляд справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого, першого речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозв'язку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII та положень пункту 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213- VIII.

Згідно ст.156 КАС України зупинення провадження у справі обумовлено наявністю обставин, які перешкоджають розглядові в справі до їх усунення або виконання необхідних дій.

Відповідно п.3 ч.1 ст.156 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 156 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності інших причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

Постановляючи ухвалу про зупинення провадження у справі з підстав п. 3 ч. 1 ст. 156 КАС України, судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки обставинам, які стали підставою для зупинення провадження та не встановлено дійсний характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами, зокрема, не встановив на підставі яких обставин позивач звернувся до суду, на виконання яких саме рішень позивача заявлено цей адміністративний позов та що стало підставою (передумовою) для прийняття вказаного рішення.

Суд першої інстанції, зупинивши провадження у справі, позбавив позивача можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив його право на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» суд зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод також гарантується право на розгляд справи судом у «розумні строки». У своїй практиці Європейським судом з прав людини встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі «Странніков проти України», де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі «розумності строку».

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що сторони у справі не позбавлені права звернення до суду у разі встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами (п. 5 ч. 1 ст. 245 КАС України).

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про відсутність передбачених п.3 ч.1 ст.156 КАС України підстав для зупинення провадження у даній справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, що призвело до безпідставного зупинення провадження у справі, а тому суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку про необхідність її скасування і направлення справи на продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 156, 195, 196, 199, 202, 204, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.11.2015 року справа №344/13613/15-а провадження №2-а/344/508/15 - скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

Т.І. Шинкар

Повний текст ухвали виготовлено 03.02.2016 року