Справа № 804/15668/15
Суддя: Верба Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2016-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіВерба І.О.
при секретарі судового засіданняЧмоні А.О.
за участю: позивача представника позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу, податкового повідомлення-рішення, -
13 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, у якій, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, позивач просить визнати протиправними та скасувати:
- податкове повідомлення-рішення від 9 червня 2015 року №576-15;
- податкову вимогу від 23 жовтня 2015 року №2156-23;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 залишено без руху із наданням строку до 2 грудня 2015 року для усунення недоліків, а саме, для надання документу про сплату судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 487,20 грн.
20 листопада 2015 року на виконання вищевказаної ухвали суду позивач надав квитанцію від 19 листопада 2015 року №0.464329834.1 про сплату судового збору в сумі 487,20 грн., у зв'язку із чим ухвалою суду від 24 листопада 2015 року відкрито провадження у справі.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено наступне:
- дата виготовлення легкового автомобіля - 01.01.2010 року, із чим позивач пов'язує відсутність об'єкта оподаткування, оскільки 5 років, визначені положеннями статті 267 Податкового кодексу України, фактично сплинули;
- автомобіль придбаний ОСОБА_3 за цивільним договором у 2015 році, проте, позивач не обізнаний чи це був первинний власник транспортного засобу;
- податкове повідомлення-рішення не є врученим у зв'язку із направленням його та інших оскаржуваних рішень за невірною адресою позивача як платника податків, що унеможливлює підтвердження факту узгодженості грошового зобов'язання;
- транспортний податок є місцевим податком, а оскільки рішення міської ради було прийнято 28.01.2015 року №7/60, то його застосування з огляду на приписи підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, можливо виключно з 2016 року, що унеможливлює покладення на платника податків обов'язку щодо його сплати.
Відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що термін використання автомобіля з метою оподаткування транспортним податком визначається датою початку користування (введення в експлуатацію), тобто датою його первинної реєстрації, яка проведена у 2011 році, зазначив, що направлення документів за адресою без вказівки літери «а» будинку 14 обумовлено відсутністю відомостей про іншу реєстраційну адресу платника податку.
Ухвалою суду витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю «Прайм-Авто Лтд» відомості щодо того, чи був проданий автомобіль Porsche Cayenne, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2, об'єм двигуна - 3598 куб. см, колір - чорний, 2010 року випуску (копія свідоцтва про реєстрацію додається) через дилерську мережу Порше, чи був такий продаж першим після виробництва автомобіля, із зазначенням конкретної дати виробництва вказаного транспортного засобу через VIN-код.
На вимогу суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Прайм-Авто Лтд» надало інформацію, відповідно до якої автомобіль Porsche Cayenne номер шасі (кузова) НОМЕР_2 був проданий через дилерську мережу Порше 19.02.2011 року. Дата виробництва транспортного засобу 13.12.2010 року.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
З матеріалів справи вбачається та підтверджується сторонами, що ОСОБА_3 у 12.11.2014 року через комісійний магазин придбав автомобіль Porsche Cayenne, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2, об'єм двигуна - 3598 куб. см, колір - чорний, 2010 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 19 травня 2015 року.
19.05.2015 року позивач здійснив перереєстрацію транспортного засобу при заміні номерного знаку, отримавши новий реєстраційний документ.
Вирішуючи по суті спір щодо правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення, зокрема з огляду на доводи позивача про застосування транспортного податку з 01.01.2016 року, суд використовує норми права, які діяли станом на 01.01.2015 року.
Так, 1 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), яким шляхом викладення в новій редакції статтю 267 Податкового кодексу України, та введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.
Рішенням Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015 року №7/60 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27.12.2010 року №5/6 «Про місцеві податки і збори на території міста» вирішено викласти певні пункти рішення у новій редакції, а саме установити на території міста зокрема транспортній податок, визначивши об'єкт оподаткування, платників податку, податковий період та інші обов'язкові елементи транспортного податку згідно зі статтями 46-49, 267 Податкового кодексу України.

Податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до Податкового кодексу України.

В Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із статтею 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

При цьому, пунктами 10.2 та 10.3 статті 10 Податкового кодексу України прямо визначені особливості установлення місцевих податків:

- 10.2. Місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю);

- 10.3. Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Таким чином, пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України законодавець прямо передбачив обов'язковість установлення органом місцевого самоврядування, зокрема, транспортного податку та плати за землю, розділивши при цьому різновиди податку на майно в залежності від об'єкту оподаткування.

Повноваження Верховної Ради України та міських рад щодо податків та зборів встановлені статтею 12 Податкового кодексу України.

Так, Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає:

- перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад;

- положення, визначені в пунктах 7.1, 7.2 статті 7 цього Кодексу щодо місцевих податків та зборів, а саме такі елементи податку як платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку; податкові пільги та порядок їх застосування.

Повноваження міських рад щодо прийняття рішень про встановлення місцевих податків та зборів та особливості справляння таких податків визначені пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, зокрема:

- встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 12.3.1);

- при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2);

- копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (підпункт 12.3.3).

Вирішальним для цієї справи уявляється надання оцінки пункту 10.2 статті 10 та підпунктам 12.3.4., 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України у їх системному зв'язку, а саме, відповідно до:

- підпункту 12.3.4: рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом;

- підпункту 12.3.5: у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Таким чином, підпункт 12.3.5 пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України прямо встановлює особливості справляння відповідних місцевих податків, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, а саме транспортного податку, обов'язковість якого прямо визначена пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України - у разі не прийняття рішення про встановлення транспортного податку такий податок до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Особливістю застосування підпункту 12.3.5 пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України буде також необхідність додержання при цьому вимог щодо офіційного оприлюднення рішення органу місцевого самоврядування, оскільки офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3. статті 12 Податкового кодексу України.

Отже, прийняття рішення місцевою радою в такому випадку прямо пов'язано із його юридичною здатністю набуття статусу нормативно-правового акту та правомірністю бути застосованим у відповідних правовідносинах.

При цьому, суд не вбачає порушення частин 3 статті 27 Бюджетного кодексу України, відповідно до якої закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Встановлені обмеження застосовуються виключно до таких законів України або їх окремих положень, які зменшують надходження до бюджету та/або збільшують витрати бюджету.

Оскільки, транспортний податок, введений з 01.01.2015 року, є саме новим податком та збільшує надходження до бюджету, наведена норма Бюджетного кодексу України та вищевказані правила щодо прийняття законів, не застосовуються до нових податків, які збільшують надходження бюджету.

Принцип загальності оподаткування полягає у тому, що кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу.

В розглянутому спорі суд не може застосувати принцип презумпції правомірності рішень платника податку, оскільки проаналізовані норми законів та Податкового кодексу України не припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платника податків, що надало б є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, оскільки суд встановив однозначність справляння обов'язкових місцевих податків (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Визнаючи правомірними доводи контролюючого органу, суд не встановив порушення принципу стабільності, відповідно до якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів (перелік таких елементів наведений в пункті 7.1 статті 7) не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, а податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Додержання принципу стабільності вбачається в тому, що зміни до діючих елементів податку не вносились, так як податок є новим, при цьому застосування нового податку з 01.01.2015 року - з нового бюджетного року, прямо відповідає вказаному принципу, закріпленому підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України.

З системного аналізу наведених норм права, суд дійшов висновку про правомірність нарахування контролюючим органом у 2015 році транспортного податку.

Надаючи оцінку наявності об'єкта оподаткування з огляду на рік випуску транспортного засобу, суд виходить із того, що відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до статей 34, 37 Закону України «Про дорожній рух» державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів. При цьому, забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів.

Особливості визначення дати першої реєстрації автомобілів, що були у користуванні визначені розділом 7 «Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.08.2010 року №379.

У разі, коли на транспортні засоби уповноваженими державними органами, в тому числі іноземними, видані реєстраційні документи, що дають право їх експлуатувати, вони вважаються використовуваними.

Таким чином, датою початку користування (вводу в експлуатацію) транспортних засобів, що були в користуванні, правомірно дату їх першої реєстрації, що визначена в реєстраційних документах, які видано уповноваженими державними органами та дають право експлуатувати ці транспортні засоби на постійній основі.

Судом встановлено, що автомобіль марки Porsche Cayenne, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова) НОМЕР_2, об'єм двигуна 3598 куб. см, колір - чорний, 2010 року випуску зареєстрований на фізичну особу ОСОБА_3 12.11.2014 року, дата першої реєстрації - 18 лютого 2011 року, дата виготовлення автомобіля - 13.12.2010 року (а.с.65, 75).

Згідно із підпунктом 267.5.1 пункту 267.5 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

При цьому, календарний рік це проміжок часу з 1 січня по 31 грудня, який триває 365 або 366 (у високосному році) календарних днів. Річний обсяг повинен обчислюватись за календарний рік, а не за будь-які 12 місяців за вибором податкового органу.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.04.2013 року №21-94а13.

Таким чином, враховуючи, що автомобіль позивача зареєстрований 18.02.2011 року, а об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувались до 5 років, та факт того, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року, суд дійшов висновку, що у 2015 році автомобіль позивача був об'єктом оподаткування відповідно до статті 267 Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Таким чином, автомобіль Porsche Cayenne, тип - легковий універсал-В, номер шасі (кузова) - НОМЕР_2, об'єм двигуна - 3598 куб. см, колір - чорний, 2010 року випуску, зареєстрований вперше 18 лютого 2011 року, згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2015 році, а позивач в такому разі є платником вказаного податку.

Отже, приймаючи 9 червня 2015 оскаржуване податкове повідомлення-рішення №576-15, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень визначених Законом, що є підставою для відмови в задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування вказаного рішенням.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 23 жовтня 2015 року №2156-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від 26 жовтня 2015 року №15238/10/04-66-23-26, суд вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно із підпунктом 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 Податкового кодексу України.

При цьому, відповідно до пункту 58.3 статті 58 Податкового кодексу України:

- податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення;

- податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення;

- у разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення;

- у разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків.

В судовому засіданні позивач пояснив, що дізнався про існування боргу із телефонної розмови із представником податкового органу, в ході якої повідомив, що правильний номер будинку, в якому він проживає у АДРЕСА_1

За позицією позивача саме така неточність призвела до того, що рішення не було направлено йому за належною адресою.

Представник відповідача не підтвердив вищевказану телефонну розмову.

Судом встановлено, що згідно паспорту позивача місцем його реєстрації є АДРЕСА_1 (а.с.13).

Позивач наполягав, що податкове повідомлення-рішення направлено платнику податків 25.06.2015 року із повідомленням про вручення, проте не було вручено та повернуто за закінченням терміну зберігання (а.с.30-32).

В судовому засіданні оглянуто оригінали вищевказаних конверту та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, на яких вбачається виправлення у формі дописки номера будинку з 14 на 14а, а на повідомлення дописано цифру «1», цифру «1» виправлено на «4», а цифру 4 виправлено на літеру «а».

Судом не встановлено коли саме та ким здійснено такі виправлення.

На вимогу суду надати підтвердження, що контролюючий орган станом на 25.06.2015 року володів інформацією щодо фактичної адреси платника податку, представником відповідача надано копію скрін-копії з інформаційної бази даних, якою користувався відповідач при встановленні відомостей реєстрації платника податків, в який зазначена адреса «вул.Тітова», «14», «48».

Представник відповідача підтвердив, що в розпорядженні контролюючого органу відсутня копія паспорту або інший документ, що надав би можливість визначити податкову адресу із зазначенням будинку номер 14А.

За даними карти міста Дніпропетровськ будинки 14 та 14А по вулиці Титова є окремо розташованими житловими будинками.

В подальшому, оскаржувані податкова вимога та рішення про опис майна у податкову заставу були отримані позивачем, на конверті був вказаний будинок 14А (а.с.18), хоча і виправлений, що пояснюється позивачем направленням вказаних документів після його повідомлення контролюючому органу повної правильної адреси.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення направлено за адресою АДРЕСА_1, що не є податковою адресою - місцем реєстрації платника податків, отже, рішення не може бути визнано сулом таким, що направлено платнику податків за місцем його реєстрації.

Встановити, що пошта не могла вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення у зв'язку із незнаходженням фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, суд не вбачає можливим у зв'язку із тим, що рішення не було вручено саме через помилку контролюючого органу в податковій адресі, у зв'язку із чим таке рішення вважається не врученим.

З огляду на вищевикладене, у зв'язку із встановленням судом факту не вручення податкового повідомлення-рішення через помилку контролюючого органу, суд вважає оскаржувані податкову вимогу та рішення про опис майна у податкову заставу передчасними, що є підставою для часткового задоволення позову та присудження на користь позивача судового збору згідно задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу, податкового повідомлення-рішення - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкову вимогу від 23 жовтня 2015 року №2156-23 та рішення про опис майна у податкову заставу від 26 жовтня 2015 року №15238/10/04-66-23-26, винесені Державною податковою інспекцією у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 974,40 грн. (дев'ятсот сімдесят чотири грн. 40 коп.).

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 5 лютого 2016 року.

Суддя І.О. Верба