Справа № 138/3355/15-а
Суддя: Любинецька-Онілова А. Г.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2016 р. Справа138/3355/15-а

Категорія 96

Код суду: 231

Суддя Ямпільського районного суду Вінницької області Любинецька-Онілова Алла Григорівна, розглянувши у порядку скороченого провадження, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі,

адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом. Вказав, що він працював на посаді судді Могилів-Подільського міськрайсуду Вінницької області. Маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій та статус суддів», він 20 грудня 2013 року звернувся з заявами про відставку до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України. Позивач зазначає, що розглядаючи його заяву про відставку Вища рада юстиції порушила вимоги ч.3 ст.109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», оскільки його заява була розглянута Вищою радою юстиції лише 11 лютого 2014 року, а подання про звільнення направлено до Верховної Ради України 14 лютого 2014 року. Позивач вказує також на те, що ігноруючи та грубо порушуючи вимоги діючого законодавства, строки розумності, при вирішенні питання про звільнення суддів у відставку, Верховна Рада України маючи реальну можливість розглянути подання ВРЮ про його відставку протягом лютого березня 2014, оскільки у вказані періоди працювала у сесійному порядку, лише 25 грудня 2014 року прийняла постанову №59-У111 «Про звільнення суддів», серед яких був звільнений у відставку і він, чим протиправно позбавила його права на повне матеріальне і соціальне забезпечення судді у відставці, які були передбаченні ст.ст.136, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинного до 01 квітня 2014 року. Позивач зазначає, що постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України (постанова Верховної Ради України №59-У111 від 25 грудня 2014 року) щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищою ради юстиції про звільнення суддів з посади судді, у звязку з поданням заяви про відставку. Вказаною постановою Верховної Ради України звільнено і його з посади судді Могилів-Подільського міськрайсуду Вінницької області. Позивач вказує на те, що визнання протиправною бездіяльності Верховної Ради України постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року щодо несвоєчасного розгляду подання про звільнення з посади судді у відставку, Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №1-2/203, судова практика України з цих питань, стали приводом для захисту його інтересів матеріального і соціального забезпечення з боку держави у повному обсязі, як це було передбачено ст.ст.136, 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки стаж роботи на посаді судді дає йому право на одержання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. На його письмове звернення із заявою до управління Пенсійного фонду України у місті Могилів-Подільський та Могилів-Подільському районі Вінницької області про добровільне перерахування призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання у повному обсязі, він отримав письмову відмову. Позивач вважає, що відмова названого державного органу у задоволенні його письмової заяви є протиправною, оскільки його трудові права були порушені органами державної влади, що потягло за собою для нього негативні наслідки матеріального характеру, тому він змушений звернутися до суду. Вважаючи свої права порушеними позивач просить суд винести рішення, яким визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у місті Могилів-Подільський та Могилів-Подільському районі Вінницької області щодо відмови йому у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та права в майбутньому на перерахунок призначеного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів відповідної посади, а також зобовязати відповідача перерахувати йому призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з дня призначення у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді за останньою посадою без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та права в майбутньому на перерахунок призначеного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів відповідної посади.

У своєму письмовому запереченні, яке надійшло суду за вхід.№621 від 02.02.2016 відповідач управління Пенсійного фонду України у місті Могилів-Подільський та Могилів-Подільському районі Вінницької області зазначив про те, що позивач 15 грудня 2015 року звернувся до управління ПФУ щодо проведення перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці з дня призначення пенсії в розмірі 90 відсотків. Управлінням ПФУ було відмовлено в проведенні такого перерахунку, так як положення ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втратило чинність з 01.10.2011 на підставі ЗУ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №2668-VІ від 08.07.2011. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VІІІ, у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних (крім пенсій військовослужбовців і наукових пенсій), на загальних підставах з цієї дати скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким, зокрема, щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки звернення за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачем подано після втрати чинності положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що передбачали призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90%, то при визначенні права на призначення позивачу такого утримання, управління ПФУ керується нормативно-правовими актами, які діють на момент звернення за таким призначенням. Відповідач вважає, що діяв правомірно та в межах чинного законодавства, просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Із досліджених письмових доказів - листа №3661/06-52/02 від 15.12.2015 УПФ України в м. Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області встановлено, що позивачу відмовлено в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з дня призначення пенсії в розмірі 90 відсотків. Із заяви від 20.12.2013 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради юстиції України із заявою про звільнення його з посади судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у звязку з поданням заяви про відставку. Із заяви від 20.12.2013 встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Верховної ради України із заявою про звільнення його з посади судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Із копії Постанови Верховної Ради України №59-VІІІ від 25 грудня 2014 року «Про звільнення суддів» встановлено, що позивач був звільнений з посади у звязку із поданням заяви про відставку. Із копії довідки про обчислення стажу роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання суду Могилів-Подільського міськрайонного суду ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 з 07.04.1990 по 29.03.2004 перебував на посаді судді Могилів-Подільського міського народного суду, з 29.03.2004 по 31.12.2014 перебував на посаді судді Могилів-Подільського міськрайонного суду, усього стаж роботи, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання станом на 01.01.2015 становить 45 років 5 місяців 28 днів. Із копії трудової книжки серії ВК №121233 встановлено, що ОСОБА_1 з 07.04.1990 прийнятий на посаду судді Могилів-Подільського міського народного суду.

Оцінюючи усі докази їх сукупності, доводи позивача та заперечення відповідача, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з п.4 ч.1 ст.18 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст.109 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», яка діяла на час подачі заяви позивачем, Вища рада юстиції України протягом одного місяця з дня надходження заяви позивача, тобто, до 20 січня 2014 року, повинна була подати до Верховної Ради України подання про звільнення позивача з посади судді у відставку.

В аналогічній редакції викладена ч.3 ст.120 Закону України від 12 лютого 2015 року «Про забезпечення права на справедливий суд».

Однак, у порушення вимог указаних законів, Вища рада юстиції України тільки 11 лютого 2014 року розглянула заяву позивача про відставку і лише 14 лютого 2014 року внесла подання про звільнення у відставку до Верховної Ради України, тобто, більше одного місяця заява позивача про відставку не розглядалася Вищою радою юстиції України.

Згідно з п.14 ч.1 ст.92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

Відповідно до ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 7 липня 2010 року щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

З 01 жовтня 2011 року вступили в дію зміни до ст.138 указаного закону, які внесені Законом України №3668-V1 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», згідно з якими довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. В частині пятій цієї статті зазначено, що максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Проте, Конституційний Суд України рішенням від 3 червня 2013 року частину третю та перше, друге, третє речення частини пятої ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними ).

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 3 червня 2013 року відновлено дію частини третьої та перше, друге, третє речення частини пятої ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи».

У рішенні від 3 червня 2013 року Конституційний Суд України вказав на те, що Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» змінено визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного утримання суддів, залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання і його максимальний розмір, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/20008, згідно з якими «визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя».

Враховуючи наведене, Конституційний Суд України зазначив, що з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 підлягає застосуванню частина третя ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

У постановах від 17 березня 2015 року (справа №21-371а14, №21-429а14), від 9 червня 2015 року (справа №21-472а15) Верховний Суд України зробив аналогічний правовий висновок щодо обмеження грошового утримання судді зазначивши, що оскільки за змістом п.4 Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 воно має преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень, законів, визнаних неконституційними, то право на одержання довічного грошового утримання без обмеження розміру такого виникає з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 3 червня 2013 року №3-рп/2013.

Також з цього дня, тобто з 3 червня 2013 року виникає право на перерахунок призначеного щомісячного грошового довічного утримання.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 2 березня 2015 року внесено зміни до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 12 лютого 2015 року №191-VІІІ, згідно з якими ч.3 цієї статті передбачає, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не можуть перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону №213-V111 від 2 березня 2015 року, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Змінами, вказаними вище до ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 12 лютого 2015 року встановлено обмеження рівня матеріального забезпечення суддів у відставці, ніж це було передбачено законодавством до внесення таких змін і існувало на час набуття позивачем права на відставку та призначення йому довічного грошового утримання в максимальному розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди працюючого судді, а приписами п.5 Прикінцевих положень Закону №213-V111 від 2 березня 2015 року фактично скасовано конституційно закріплений інститут відставки судді.

У постанові №14 Пленуму Верховного Суду України від 3 липня 2015 року порушено питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень частини третьої, абзацу четвертого та речення першого абзацу шостого частини пятої статті 141 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» у взаємозвязку з положеннями підпункту 5 пункту 2, пункту 17 розділу I, пункту 5 розділу III Закону України від 2 березня 2015 року №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» стосовно звуження гарантій матеріального забезпечення та соціального захисту суддів у відставці положенням статті 8, частини першої статті 21, частини першої, пунктів 2, 9 частини пятої статті 126 Конституції України.

У конституційному поданні Пленум Верховного Суду України зазначив, що ухвалення рішення Конституційним Судом України про визнання неконституційними законів, інших правових актів або окремих положень зумовлює втрату ними чинності з дня ухвалення такого рішення.

Правовий акт або його окремі положення, що визнані неконституційними, не можуть бути прийняті повторно в тій самій редакції.

Відхилення від такого підходу свідчать про порушення конституційних приписів щодо обовязковості виконання рішень Конституційного Суду України.

Із наведеного випливає, що Закон України від 2 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» не може суперечити Рішенню Конституційного суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013.

Згідно зі ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ст.126 Конституції України є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Відповідно до п.8 ч.4 ст.47 Закону №2453-V1 незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (ч.6 ст.47).

Згідно з пунктом 7 Рішення Конституційного Суду України від 11 травня 2005 року №8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Позивач, маючи право на відставку, звернувся у встановленому законом порядку з відповідними заявами 20 грудня 2013 року та мав всі законні підстави на отримання щомісячного довічного грошового утримання, призначення якого не ставиться в залежність від своєчасності розгляду заяви про відставку компетентними органами.

Крім того, з прийняттям вищезазначеного закону №213-V-III від 2 березня 2015 року та у звязку з неприйняттям до 1 червня 2015 року закону щодо спеціальних пенсій, не скасовано положення ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 12 лютого 2015 року, частиною другою якої передбачено щомісячне довічне грошове утримання для судді у відставці.

Тому, при розгляді заяви позивача про призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідач повинен був керуватися положеннями вищезазначеної статті, оскільки частина друга ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не втратила чинності в частині права судді на відставку та призначення йому щомісячного довічного грошового утримання.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправною, а тому є підстави визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області щодо призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідно до п.1. 2 постанови правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року №3-1 зазначено, що щомісячне довічне грошове утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної Ради України або Президента України про звільнення у звязку з поданням заяви про відставку.

Оцінюючи у сукупності досліджені докази, суд дійшов висновку про порушення права позивача з боку відповідача. Поновлення порушеного права можливе у спосіб, вказаний позивачем в адміністративному позові, а тому суд має підстави для задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ст.138 Закону України №2453-V1 «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 3 червня 2013 року суд має підстави зобовязати Управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області призначити та виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді за останньою посадою без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та права в майбутньому на перерахунок призначеного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру грошового утримання працюючих суддів відповідної посади.

Положеннями п.1 ч.1 ст.256 КАС України визначено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, суд дійшов висновку про необхідність звернути постанову суду до негайного виконання у межах стягнення на користь позивача довічного грошового утримання у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки позов задоволено, суд за правилами ч.1 ст.94 КАС України, має підстави присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області здійснені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволених вимог, за ставкою судового збору, встановленою ст.4 ч.3 п.1 п.п. 3 Закону України «Про судовий збір» 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 487 гривень 20 копійок за кожною із позовних вимог немайнового характеру, тобто, в сумі 974 гривні 40 копійок.

Керуючись ст.ст.2, 6, 9, 18, 94, 158-163, 183-2, 256 КАС України, суддя

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії та відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю органу державної влади - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та права в майбутньому на перерахунок призначеного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів відповідної посади.

Зобовязати управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області перерахувати ОСОБА_1 призначене щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з дня призначення у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді за останньою посадою без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та права в майбутньому на перерахунок призначеного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів відповідної посади.

Звернути постанову суду до негайного виконання у межах стягнення на користь ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 974 (девятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України у м.Могилеві-Подільському та Могилів-Подільському районі Вінницької області.

Постанова за результатами скороченого провадження може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Постанова може бути оскаржена повністю або частково до Вінницького апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу Адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу Адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя А.Г. Любинецька-Онілова