Справа № 812/9602/143-а
Суддя: Сорока М.О.
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

03 лютого 2016 року м. Київ К/800/8925/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Сороки М.О.,
Смоковича М.І.,
Чумаченко Т.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом управління Пенсійного фонду України в Артемівському районі міста Луганська (далі - УПФУ) до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Луганську про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Луганську (далі - відділення Фонду) на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року і ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2014 року, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2013 року УПФУ звернулось до суду з вказаним позовом, у якому просило:

визнати неправомірними дії відділення Фонду щодо невиплати суми витрат на виплату пенсії ОСОБА_4 по втраті годувальника внаслідок нещасного випадку на виробництві;

зобов'язати відділення Фонду відшкодувати на його користь виплачену ОСОБА_4 пенсію по втраті годувальника внаслідок нещасного випадку на виробництві в розмірі 370,00 грн.

зобов'язати відділення Фонду зарахувати до відшкодування суми витрат понесені ним по відшкодуванню понесених сум виплаченої пенсії ОСОБА_4 по втраті годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві з подальшим нарахуванням пенсії.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року, залишеною без мін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2014 року, позов задоволено частково. Зобов'язано відділення Фонду відшкодувати УПФУ виплачену пенсію ОСОБА_4 по втраті годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві в розмірі 370,00 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відділення Фонду, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

З`ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що при підписанні актів щомісячної звірки за квітень-червень 2013 року відповідач не врахував суми пенсії та витрат на виплату та доставку пенсії ОСОБА_4 в сумі 370,00 грн., що підлягає відшкодуванню відповідно до пункту 4 Порядку, пункту 5 частини 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», частини 4 статті 26 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

На підставі цього між сторонами виник спір щодо наявності обов'язку у відділення Фонду відшкодовувати понесені УПФУ витрати на виплату пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві.

ОСОБА_4 з 01.12.2010 отримує пенсію у зв'язку з втратою годувальника, є студентом денної форми навчання Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що особа, якій позивачем призначена та виплачена пенсія у зв'язку з втратою годувальника, відповідає визначенню осіб, які мають право на одержання щомісячних страхових виплат відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з вказаним висновком судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Статтею 1 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Основи) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом.

Відповідно до статті 4 Основ, залежно від страхового випадку, є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ.

1 січня 2004 року набрав чинності Закон України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV), який частково дублює норми раніше прийнятого, але ще чинного Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Пунктом 16 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону № 1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.

Оскільки за змістом вищевказаної норми дія Закону № 1788-XII не поширюється на визначення права на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, ці відносини регулюються Законом № 1058-IV.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1058-IV пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, призначаються відповідно до Закону № 1105-XIV.

Відповідно до статті 33 Закону № 1105-XIV право на страхові виплати у разі смерті потерпілого мають, зокрема, діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років.

Аналізуючи вказані норми, суд прийшов до висновку, що умови виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника залежать від підстави виникнення права на пенсію і регулюються окремими законами. У випадку призначення пенсії у зв'язку зі смертю годувальника в результаті нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання застосуванню підлягає Закон № 1105-XIV, який в цьому випадку є спеціальним.

Пунктом 5 частини першої статті 24 Закону № 1105-ХІV Фонд зобов'язано співпрацювати з фондами з інших видів соціального страхування у фінансуванні заходів, пов'язаних з матеріальним забезпеченням та наданням соціальних послуг застрахованим, у кожному конкретному випадку спільно приймаючи рішення щодо того, хто з них братиме участь у фінансуванні цих заходів.

Перелік соціальних послуг та виплат, які здійснюються та відшкодовуються Фондом, передбачений статтею 21 Закону № 1105-ХІV.

Відповідно до цієї статті Фонд зобов'язаний у встановленому законом порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження здоров'я, в тому числі пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, у разі настання страхового випадку.

Статтею 28 Закону № 1105-ХІV встановлено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Зазначені грошові суми, в тому числі, складаються із страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника.

Таким чином, страхові виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника відповідно до Закону № 1105-ХІV Фонд виплачує у разі настання страхового випадку виключно особам, які мають право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом «д» пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону), перелік яких міститься у статті 33 зазначеного Закону. У разі якщо особи, яким призначені пенсії у зв'язку з втратою годувальника, не підпадають під визначений статтею 33 Закону № 1105-ХІV перелік осіб, які мають право на одержання страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника, витрати, понесені органом ПФУ у зв'язку з виплатою та доставкою таких пенсій, підлягають відшкодуванню Фондом.

Враховуючи, що ОСОБА_4, якому призначена та виплачується пенсія у зв'язку з втратою годувальника, відповідає визначенню осіб, які мають право на одержання щомісячних страхових виплат відповідно до Закону № 1105-ХІV, суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для відшкодування позивачу сум виплаченої пенсії по втраті годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві, і доводи касаційної скарги його не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Луганську залишити без задоволення, а постанову Луганського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року і ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: