Справа № 2а-4335/08/1770
Суддя: Штульман І.В.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2016 р. м. Київ К/9991/48678/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого:Штульман І.В. (доповідач),
суддів:Олексієнка М.М.,
Рецебуринського Ю.Й., -

розглянувши в касаційній інстанції в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Прокуратури Рівненської області, Головного управління Державного казначейства України в Рівненській області, третя особа - Городищенська виправна колонія Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області № 96, про визнання дій неправомірними та стягнення заподіяної моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року, -

встановив:

У вересні 2008 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом, в якому просив: визнати неправомірною бездіяльність прокуратури Рівненської області, що виразилася у непроведенні належного розслідування по факту затримки кореспонденції із Європейського суду з прав людини, адресованої йому для вручення, та небажанні відповідача проводити розслідування по його скаргам і заявам, що подані з вимогами про притягнення осіб, які втрутилися у його переписку із Європейським судом з прав людини, до кримінальної відповідальності; стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, спричинену незаконними відповідями та бездіяльністю прокуратури Рівненської області.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 2 лютого 2009 року до участі у справі в якості третьої особи залучено Городищенську виправну колонію Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області № 96.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить Вищий адміністративний суд України скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 28 вересня 2004 року відбуває покарання в Городищенській виправній колонії Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області № 96.

8 лютого 2008 року позивач звернувся із заявою до Генерального прокурора України щодо проведення перевірки та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності відповідно до статей 364, 365, 374 Кримінального кодексу України за навмисну затримку вручення йому кореспонденції із Європейського суду з прав людини, зокрема, листа від 4 вересня 2007 року.

21 лютого 2008 року вказана заява направлена до прокуратури Рівненської області для організації перевірки звернення засудженого ОСОБА_4 щодо порушення адміністрацією установи виконання покарань порядку вручення йому кореспонденції.

Прокуратура Рівненської області листом від 28 лютого 2008 року направила заяву позивача Рівненському прокурору з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах із вимогою організувати перевірку викладених у ній доводів і при наявності підстав вжити заходів до усунення порушень закону.

За результатами розгляду даної заяви ОСОБА_4 25 березня 2008 року надана відповідь, з якою він ознайомився 8 квітня 2008 року.

Вважаючи перевірку за його зверненням та відповідь відповідача такими, що не відповідають вимогам статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України (в редакції від 28 грудня 1960 року), ОСОБА_4 звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Розглядаючи справу суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, і що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки органом прокуратури при проведенні перевірки факту затримки вручення кореспонденції із Європейського суду з прав людини, адресованої ОСОБА_4, були дотримані усі вимоги чинного законодавства і підстав для застосування норм Кримінального кодексу України в порядку статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України немає.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У пункті 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, наведено в частині 3 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Це, зокрема, справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Конституційний Суд України у цій справі вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_4 оскаржує бездіяльність прокуратури Рівненської області, що проявилася, на його думку, в ухиленні від проведення належного розслідування по факту затримки кореспонденції із Європейського суду з прав людини, адресованої йому для вручення, та розгляду його заяв про злочини і неприйнятті по них жодних рішень, передбачених статтею 97 Кримінально-процесуального кодексу України, що виключає можливість вирішення даної справи за правилами адміністративного судочинства.

Згідно частини 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення моральної шкоди, при цьому не виставлено вимог про вирішення публічно-правового спору, то така вимога також не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України).

Оскільки у справі, що розглядається, суди помилково прийняли до свого провадження і розглянули справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалені в цій справі судові рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в ній.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 13 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2012 року - скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_4 до Прокуратури Рівненської області, Головного управління Державного казначейства України в Рівненській області, третя особа - Городищенська виправна колонія Управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Рівненській області № 96, про визнання дій неправомірними та стягнення заподіяної моральної шкоди - закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Штульман І.В.

Судді: Олексієнко М.М.

Рецебуринський Ю.Й.