Справа № 810/3295/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/65768/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014

та постанову Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2014

у справі № 810/3295/14

за позовом Приватного підприємства «Трансоіл Груп»

до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Трансоіл Груп» звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області від 14.02.2014 № та № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 07.08.2014 позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 14.02.2014 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 187 974 грн.; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 14.02.2014 в частині збільшення суми грошового зобов'язання за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 179 023 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 постанову суду першої інстанції скасовано; прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено; визнано протиправними та скасовано спірні податкові повідомлення-рішення.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу просив залишити її без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 - без змін, оскільки відповідач не зазначив у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права судом апеляційної інстанції, а лише продублював висновки, викладені в акті перевірки, запереченнях до позовної заяви та апеляційній скарзі.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки ПП «Трансоіл Груп» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2012, складено акт № 54/10-13-22-01-121/36292016 від 30.01.2014, в якому зафіксовано порушення: п. п. 138.1, 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства всього в сумі 751 897 грн.; п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.10, п. 201.11 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього на суму 716 093 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 14.02.2014 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 939 871 грн., у т.ч.: 751 897 грн. основного платежу та 187 974 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 895 116 грн., у т.ч.: 716 093 грн. основного платежу та 179 023 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Матеріалами справи встановлено, що 15.12.2011 між ТОВ «Байк-Ал» (продавець) та фірмою «Steelinvest» s.r.o., Кошице, Словаччина (покупець) укладено контракт № 4, відповідно до умов якого продавець продає, а покупець придбаває металопродукцію, за умовами, визначеними в контракті.

09.02.2012 між ТОВ «Байк-Ал» (продавець) та позивачем ПП «Трансоіл Груп» (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 09/02-12, відповідно до умов якого продавець зобов'язується реалізувати покупцю, а покупець - прийняти й оплатити металопродукцію.

14.02.2012 між ТОВ «Байк-Ал» (комісіонер) та ПП «Трансоіл Груп» (комітент) укладено договір комісії на реалізацію металопродукції №14/02-12 із додатковою угодою від 15.02.2012, відповідно до умов якого комітент доручає, а комісіонер зобов'язується за комісійну винагороду здійснити від свого імені в інтересах комітента продаж металопродукції, що належить комітенту, нерезидентам України за межі України (експорт).

ПП «Трансоіл Груп» відповідно до укладеного договору від 09.02.2012 № 9/02-12 щодо купівлі-продажу у ТОВ «Байк-Ал» вторинного алюмінієвого сплаву, віднесло вартість товару на собівартість та включило до складу витрат.

На підтвердження виконання вказаних господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, позивачем надані наступні документи: специфікації, акти приймання-передачі наданих послуг, звіт комісіонера № 1 до договору комісії № 14/02-12 від 14.02.2012, податкові накладні, довідки про стан виконання умов по договору комісії, схеми завантаження автомобіля, інвойси, сертифікати якості, протоколи радіаційного контролю т/з та вантажу, реєстри виданих та отриманих податкових накладних, витратні накладні, міжнародні товарно-транспортні накладні, банківські довідки, атестат спеціалізованого металургійного переробного підприємства серії АВ № 548876, накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів, витяги зі складського обліку товару.

Висновок податкового органу про відсутність реальних господарських (підприємницьких) відносин ПП «Трансоіл Груп» з контрагентами ґрунтується на акті «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Байк-Ал» № 825/22-50/36566840 від 18.10.2012 та інших актах перевірок податкових органів.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій у відповідній частині; відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині суд першої інстанції погодився з висновками податкового органу щодо проведення між позивачем і ТОВ «Байк-Ал» лише формального обміну документами, тобто операції були безтоварними.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, апеляційний адміністративний суд мотивував своє рішення тим, що належними доказами підтверджено реальність здійснення господарських операцій між позивачем і ТОВ «Байк-Ал», тому позивач має право на включення відповідних сум до складу витрат та податкового кредиту, при наявності складених у відповідності до законодавства, документів, що підтверджують сплату грошових коштів та реальність господарської діяльності позивача.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком апеляційного адміністративного суду, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно з п. 138.2 ст. 138 цього Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України).

Відповідно до п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

З наведених законодавчих положень випливає, що право на зменшення об'єкта оподаткування податку на прибуток на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено формування позивачем податкового кредиту спірного періоду на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виданих особою, яка була зареєстрована платником податку на додану вартість, та встановлено, що господарські операції з купівлі-продажу товару, комісії мали місце, підтверджені первинними, розрахунковими та іншими документами, та призвели до реальних змін майнового стану платника податків, тому податковим органом безпідставно донараховані грошові зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток та штрафні (фінансові) санкції спірними податковими повідомленнями-рішеннями.

Враховуючи вказані обставини, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний