Справа № 804/10191/13-а
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2016 р. м. Київ К/800/58277/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів:

головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовківському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2013 року

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року

у справі № 804/10191/13-а

за позовом Приватного підприємства «Смарагд Роду»

до Державної податкової інспекції у Жовківському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в :

Приватне підприємство «Смарагд Роду» (далі - Підприємство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Жовківському районі Львівської області (далі - Інспекція) про скасування податкових повідомлень-рішень від 3 квітня 2013 року № , № 0.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року, позов Підприємства задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 3 квітня 2013 року № , № 0.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

У зв'язку з неприбуттям у судове засідання осіб, які беруть участь у справі належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглядається відповідно до статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну документальну перевірку Підприємства з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складено акт перевірки від 19 березня 2012 року № 36/22-20/36764889, згідно з яким позивачем порушено вимоги:

підпункту 135.5.4 пункту 135.5 статті 135, пункту 137.10 статті 137, підпункту 14.1.228 пункту 14.1 статті 14, підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток в розмірі 2 927 531 грн.;

пункту 198.6 статті 198, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1 359 020 грн.

Підставою для висновків, викладених в акті перевірки, про наявність порушень податкового законодавства позивачем був встановлений в ході перевірки факт невідображення доходів в податковому обліку внаслідок безоплатного отримання товарів, у зв'язку з відсутністю на момент перевірки оплати за отриманий товар. В обгрунтування безпідставного відображення позивачем в податковому обліку сум податку на додану вартість за наслідками операцій з Tarnish LLP відповідач вказував, що вказані операції оформлені накладними складеними з порушенням вимог чинного законодавства.

В обґрунтування наведених порушень, як підтверджується актом перевірки, відповідач посилався на те, що, по перше, позивачем не надано документів,які б підтвердили відрядження директора до Великобританії для підписання зовнішньоекономічного контракту з Tarnish LLP, по-друге, умовами укладеного договору не передбачено надходження товару від інших постачальників, зокрема Czemotrade S.R.O. (Чеська Республіка) та PPHU Husar Sp.z.o.o. (Польща), по-третє, на час поставки товару Tarnish LLP - ліквідоване.

На підставі вказаного акта відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 03 квітня 2013 року:

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 1 698 700 грн., в тому числі: за основним платежем - 1 359 020 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 339 755 грн.;

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 3 659 400 грн., в тому числі: за основним платежем - 2 927 531 грн. та штрафні санкції - 731 883 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, попередні судові інстанції виходили із того, що наказ про проведення перевірки відповідача прийнятий передчасно, а висновок про безоплатне отримання товарів у зв'язку з відсутністю на момент перевірки оплати за отриманий товар є необгрунтованим, оскільки не підтверджені обставини відсутності укладеного договору про уступку боргу Tarnish LLP (Великобританія).

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими, зробленими з порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною 4 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов'язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 163 Кодексу адміністративного судочинства України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався. В мотивувальній частині рішення наводяться дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінка всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору; визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд повинен це обґрунтувати.

В світлі висновку, викладеному у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а виходячи з позиції цього суду, що висловлена в пункті 42 рішення «Бендерський проти України», відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

Вказані вимоги зобов'язують суди при вирішенні справи у кожному конкретному випадку вживати передбачені законом заходи з метою з'ясування всіх обставин у справі, що мають значення для вирішення спору, встановити та надати вичерпну оцінку фактичним обставинам у межах спірних правовідносин з метою з'ясування об'єктивних причин та факторів, що зумовили настання для платника податків негативних наслідків у вигляді порушеного права, що підлягає захисту, та в достатній мірі висвітлити мотиви прийняття конкретних рішень.

Разом з тим, наведених вимог суди попередніх інстанцій не дотримались.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового кодексу України. Так, згідно з пунктом 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Склад доходів, витрат та порядок їх визнання визначений статтею 138 Податкового кодексу України.

Згідно з підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України до складу доходів включаються вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи;

За змістом 14.1.13 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України безоплатно надані товари, роботи, послуги: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній чи фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не відносяться до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Так, за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

У відповідності до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 201 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для цілей визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Разом з тим, за матеріалами справи неможливо перевірити не лише хто здійснював позивачу поставку товарів, за висновками відповідача які отримані безоплатно, а й перевірити обставини фактичного отримання товарів, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які договори чи то з Tarnish LLP, чи то Czemotrade S.R.O. (Чеська Республіка) та PPHU Husar Sp.z.o.o. (Польща), відсутні також й інші первинні документи та докази на підставі яких позивач формував дані податкового обліку та здійснював оплату поставленого товару.

За умови, коли Інспекцією в акті перевірки ставились сумніви щодо правильності формування позивачем даних податкового обліку за наслідками поставки товару, суди з метою дотримання принципу офіційного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, мали витребувати докази на підтвердження/спростовування правомірності формування позивачем у податковому обліку наслідків господарських операцій з контрагентами.

Оскільки таких дій судами не вчинено, а в матеріалах справи на підтвердження правомірності формування позивачем у податковому обліку наслідків господарських операцій з поставки товару відсутні будь-які докази, висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність відповідачем факту допущення порушень позивачем є передчасним.

Так, для правильного вирішення спору судам слід було на підставі належних та допустимих доказів дослідити обставини щодо фактичного руху активу у процесі виконання розглядуваних операцій з поставки товару. Для цього необхідно було перевірити наслідки операції з якими підприємствами (чи Tarnish LLP, чи Czemotrade S.R.O. (Чеська Республіка) та PPHU Husar Sp.z.o.o. (Польща) чи іншим підприємством-нерезидентом) позивач відображав у податковому обліку; встановити чи відповідають задекларовані дані фактичним обставинам; з'ясувати фактичний рух товару на шляху до позивача (за якими операціями останній одержав цей товар, чи підтверджується реальність передачі товару позивачеві та чи відбувалась оплата коштів за отриманий товар); ретельно дослідити яким чином був укладений договір з продавцем та хто конкретно від імені Товариства контактував з контрагентом.

У разі ж встановлення обставини фактичного отримання платником податку товару від нерезидента, який ліквідований, та не сплати коштів за поставлений товар, за умови не підтвердження факту переуступки контрагентом права вимоги, товар вважається таким, що отриманий безоплатно, а відтак платник податку має відобразити вартість отриманих товарів у складі доходів.

Також судам з метою правильного вирішення спору необхідно було перевірити доводи відповідача про те, що позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі податкових накладних, які складені з порушенням вимог чинного законодавства.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та(або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовківському районі Головного управління Міндоходів у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев
Н.Є.Маринчак