Справа № 826/22501/15
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Земляної Г.В.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві , Державного реєстратора на нерухоме майно Кендзьори В.Я. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить, з урахуванням уточнень, скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 21 вересня 2015 року за НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 17 липня 2015 року. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що відмова в державній реєстрації прав жодним чином не обґрунтована та містить лише загальні положення законодавства, що регулюють відповідні відносини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2015 року позивач звернувся до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), яка зареєстрована в базі даних про реєстрацію заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за НОМЕР_1.

До вказаної заяви позивачем подано наступні документи: копія посвідчення НОМЕР_3, копія паспорту, копія свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові, копія реєстраційного запису, копія технічного паспорту, копія рішення суду від 24 травня 1991 року, копія ухвали від 03 липня 1991 року, копія ухвали від 05 квітня 1991 року, копія договору дарування №5-8695, технічний паспорт від 22 січня 1999 року, постанова №44 Г-18, рішення суду від 07 лютого 1995 року, ухвала суду від 05 квітня 1995 року.

21 вересня 2015 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень відмовлено у державній реєстрації права власності форма власності: приватна, на житловий будинок з реєстраційним номером, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_2

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що оскаржуване рішення є обґрунтованим та правомірним, враховуючи відсутність документів, які підтверджують права ОСОБА_2 на 62/100 будинку АДРЕСА_1.

Колегія суддів за наслідками апеляційного перегляду дійшла наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на час спірних правовідносин), який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В силу вимог ч.1 ст.4 вказаного Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

3) інші речові права відповідно до закону;

4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Пунктом 1 ч.1 ст.8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Згідно із ч.4 ст.15 вказаного Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

У відповідності до ч.1 ст.15 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Частиною 13 ст.15 вказаного Закону передбачено, що порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до п.20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

Згідно п.28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У рішенні про відмову в державній реєстрації прав зазначаються всі підстави прийняття такого рішення.

Відповідно до ч.ч.1-2 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

В силу вимог ч.4 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена.

Таким чином, законодавством передбачено виключний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень та зобов'язує державного реєстратора зазначати всі підстави прийняття рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

З картки прийому заяви позивача №22954169 вбачається, що до вказаної заяви позивачем додано наступні документи: копія посвідчення НОМЕР_3, копія паспорту, копія свідоцтва про зміну прізвища, імені, по батькові, копія реєстраційного запису, копія технічного паспорту, копія рішення суду від 24 травня 1991 року, копія ухвали від 03 липня 1991 року, копія ухвали від 05 квітня 1991 року, копія договору дарування №5-8695, технічний паспорт від 22 січня 1999 року, постанова №44 Г-18, рішення суду від 07 лютого 1995 року, ухвала суду від 05 квітня 1995 року, додаткові документи, зокрема, копія рішення Святошинського районного суду м.Києва, копія ухвали Апеляційного суду м.Києва, копія копія листа прокуратури, копія листа БТІ, копія штампу БТІ про реєстрацію, копія витягу з реєстру земельних ділянок, копія чергового кадастрового плану, копія листа департаменту земельних ресурсів, копія листа власника, копія листа департаменту комунальної власності.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 1990 року за договором дарування, зареєстрованим у реєстрі за №3-6531, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, який складається з одної дерев'яної обкладеної цеглою будівлі жилою площею 60 кв.м з господарчими та побутовими будівлями і спорудами.

За договором дарування від 06 липня 1990 року, зареєстрованим у реєстрі за №5-8695, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 (після зміни прізвища - ОСОБА_2) 31/100 долю цілого житлового будинку з відповідною долею господарчих та побутових будівель і споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року, було визнано частково недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 17 травня 1990 року, згідно якого ОСОБА_4 подарувала зазначений житловий будинок ОСОБА_5, у співвідношенні 32/100 частин будинку, визнано за ОСОБА_7 право власності на 32/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_5 право власності на 37/100 частини, за ОСОБА_2 (ОСОБА_2) 31/100 частину вказаного житлового будинку та виділено в їх загальне користування в натурі квартиру НОМЕР_4 та квартиру НОМЕР_5, а також надвірні будівлі.

В мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що у зв'язку з визнанням частково договору дарування від 17 травня 1990 року недійсним у співвідношенні 32/100 частин будинку - по вказаному договору дарування ОСОБА_5 належало 68/100 частин житлового будинку, яка 06 липня 1990 року за договором дарування №5-8695 подарувала 31/100 частин житлового будинку сину ОСОБА_2 (ОСОБА_2), то на момент винесення рішення 37/100 житлового будинку належить на праві власності ОСОБА_5, а 31/100 частин житлового будинку ОСОБА_2 (ОСОБА_2).

Ухвалою судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 03 липня 1991 року залишено касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2. без задоволення, а рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року - без змін.

Постановою президії Київського міського суду від 23 лютого 1993 року протест прокурора м.Києва задоволено, рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року та ухвалу судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 03 липня 1991 року в частині поділу будинку в натурі скасовано і справу передано на новий розгляд.

Рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 07 лютого 1995 року визнано частково недійсним договір дарування 31/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 06 липня 1990 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (ОСОБА_2), виділено ОСОБА_7, як власнику 32/100 частин житлового будинку, в його користування в натурі квартиру НОМЕР_6 цього будинку, ОСОБА_2, як власнику 31/100 частин цього будинку, а ОСОБА_5, як власниці 37/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, в їх загальне користування в натурі квартиру НОМЕР_4 та квартиру НОМЕР_5, а також надвірні будівлі. Вказане рішення залишено без змін ухвалою судової колегії в цивільних справах Київського міського суду від 05 квітня 1995 року.

Таким чином, право власності за ОСОБА_2 на 31/100 частин будинку АДРЕСА_1 визнано за рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року, яке набрало законної сили.

Як вбачається з листа Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна НОМЕР_7 від 06 серпня 2015 року, надана відповідь на запит державного реєстратора та повідомлено, що згідно даних бюро станом на 13 грудня 2012 року реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1, була проведена:

за ОСОБА_4, свідоцтво про право власності видане виконкомом Ленінградської районної ради 03 листопада 1989 року;

- 69/100 за ОСОБА_5 за договором дарування від 17 травня 1990 року;

- 31/100 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 травня 1990 року.

Рішенням Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року договір дарування від 17 травня 1990 року по відношенню до 32/100 частин будинку визнано недійсним та визнано право власності за ОСОБА_7 на 32/100 частини, за ОСОБА_5 на 37/100 частин та за ОСОБА_2. на 31/100 частин.

32/100 за ОСОБА_7 на підставі рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року;

31/100 за ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінградського районного суду м.Києва від 24 травня 1991 року. Бюро прийнято до відома, що згідно з рішенням Святошинської районної у м.Києві ради від 19 червня 2008 року №229 31/100 частина переведена до комунальної власності 05 листопада 2008 року.

Реєстрація права власності на 37/100 частин будинку скасована на підставі заяви від 14 червня 2012 року.

Таким чином, з вищенаведеного листа БТІ вбачається, що реєстрація права власності на 31/100 частину будинку за ОСОБА_2 не скасована, не анульована, не визнана недійсною, жодних реєстраційних дій внаслідок прийняття Святошинською районною у м.Києві радою рішення №229 від 19 червня 2008 року не вчинено, зміни до державного реєстру прав на нерухоме майно не внесено та право комунальної власності не зареєстровано.

Разом з тим, у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21 вересня 2015 року НОМЕР_2 державним реєстратором встановлено, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зазначено, що заявником подано договір дарування №5-8695 від 06 липня 1990 року, згідно якого ОСОБА_5 подарила ОСОБА_2 31/100 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та рішення народного суду Ленінградського району від 24 травня 1991 року, згідно якого договір дарування від 17 травня 1990 року по відношенню до 32/100 частин будинку визнано недійсним та визнано право власності за ОСОБА_7 на 32/100 частини, за ОСОБА_5 на 37/100 частини та за ОСОБА_2 на 31/100 частину. Відповідно до інформаційної довідки №10091 (И-2015) від 06 серпня 2015 року, виданої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, реєстрація права власності була проведена на 31/100 частини за ОСОБА_2 на підставі рішення Ленінградського районного суду від 24 травня 1991 року, а також зазначено що згідно з рішенням Святошинської районної у м.Києві ради №229 від 19 червня 2008 року 31/100 частина переведена у комунальну власність 05 листопада 2008 року. Відповідно до п.2.1 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Отже, дане рішення не відповідає вимогам чинного законодавста з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні державного реєстратора не зазначено, яким саме вимогам не відповідають подані ОСОБА_2 документи, та в чому саме полягає невідповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Таким чином, у своєму рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_8 не визначено відповідної підстави прийняття такого рішення.

В силу вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2 ст.2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень має прийматися обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб'єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити з відповідним мотивуванням.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним в ч.3 ст.2 КАС України вимогам.

У рішенні про відмову в державній реєстрації прав зазначаються всі підстави прийняття такого рішення.

Разом з тим, враховуючи, що позивачем до державного реєстратора подано правовстановлюючі документи, визначені чинним законодавством, у рішенні про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 21 вересня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_8 не визначено конкретних підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень та вказане рішення належним чином не обґрунтоване, оскільки з нього не вбачається, що саме стало підставою для його прийняття: невідповідність поданих документів вимогам, встановленим Законом, або подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

З наведеного вбачається, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам, визначеним ч.3 ст.2 КАС України, оскільки є необґрунтованим, прийнятим без врахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття та без надання відповідної правової оцінки.

Зокрема, в мотивувальній частині рішення Святошинського районного суду м.Києва від 16 квітня 2010 року у справі №2-140/2010, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 07 жовтня 2010 року №22-8510, встановлено, що розпорядженням Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 20 липня 2004 року житловий будинок АДРЕСА_1 визнано непридатним для проживання, спільною заявою співвласники будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_2 надали згоду на передачу належного їм на праві приватної власності частки будинку АДРЕСА_1 у державну власність при умові одержання нового житла у межах встановлено норми жилої площі. Рішенням Святошинської районної у м.Києві ради №229 від 19 червня 2008 року 31/100 частина житлового будинку, що належить ОСОБА_2, переведена у комунальну власність, проте житла ОСОБА_2 не надано, всупереч зазначеному в його заяві про надання згоди на передачу належної йому на праві власності частини вказаного будинку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку щодо невідповідності рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. від 21 вересня 2015 року НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень вимогам, встановленим ч.3 ст.2 КАС України, вказане рішення прийнято без врахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, та без надання оцінки всім фактам та обставинам, що мають значення, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

В силу вимог ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Частиною 1 ст.195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

У своїй апеляційній скарзі, враховуючи уточнення, ОСОБА_2 просив визнати протиправним та скасувати рішення від 21 вересня 2015 року НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень та зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 17 липня 2015 року

Враховуючи наведене, з метою повного і всебічного захисту прав і законних інтересів позивача, колегія суддів, діючи у відповідності з приписами ст.ст.11, 195 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і частково задовольнити адміністративний позов шляхом визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. від 21 вересня 2015 року НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень та зобов'язання державного реєстратора повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 17 липня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, тому постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 16 грудня 2015 року скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. від 21 вересня 2015 року НОМЕР_2 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язати державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві повторно розглянути подану ОСОБА_2 заяву про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно НОМЕР_1 від 17 липня 2015 року.

В решті позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2016 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

Г.В.Земляна

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Грищенко Т.М.

Земляна Г.В.