Справа № 813/3358/13-а
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Київ К/800/7885/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф.(суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_4 до Львівської митниці Міндоходів, Державної митної служби України про визнання дій протиправними та зобов'язання прийняти на роботу за касаційною скаргою Львівської митниці Міндоходів на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

24 квітня 2007 року ОСОБА_4 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив визнати протиправними дії Західної регіональної митниці щодо відмови в прийнятті його на роботу в Західну регіональну митницю. Також просив зобов'язати Львівську митницю та Державну митну службу України призначити його на посаду, що відповідає попередній займаній посаді.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року адміністративний позов задоволено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року залишено без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року.

Львівська митниця Міндоходів не погодилась з постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року і звернулась до суду з касаційною скаргою, в який просить їх скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, суд, в межах ст. 220 КАС України, прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

Позивач 09 серпня 1995 року прийнятий на службу в митні органи України на посаду інспектора Мостиської митниці. Згідно наказу Мостиської митниці від 10.03.2006 року №83-к ОСОБА_4 з 14.03.2006 року займав посаду старшого інспектора сектору митного оформлення № 4 відділу митного оформлення № 2 митного поста ,,Шегині" Мостиської митниці.

Наказом Державної митної служби України (ДМСУ) від 15.09.2006 року №785 ,,Про створення та припинення деяких митних органів" створено з 01.10.2006 року Західну регіональну митницю (ЗРМ). Відповідно до п.1 наказу ДМСУ від 27.11.2006 року №1051 ,,Про ліквідацію та створення окремих митних органів" ліквідовано Мостиську митницю та п. 4 наказано створити і підпорядкувати Західній регіональній митниці, зоною діяльності якої є Львівська область, митний пост ,,Мостиська".

На виконання цього наказу позивач 21.12.2006 року був повідомлений про наступне вивільнення.

Згідно наказу голови комісії з питань ліквідації Мостиської митниці №84-к від 28.02.2007 року ,,Про звільнення працівників митниці", у зв'язку з ліквідацією Мостиської митниці позивач звільнений 28.02.2007 року відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України у порядку, передбаченому ст.49-2 КЗпП України, з посади старшого інспектора сектора митного оформлення № 4 відділу митного оформлення № 2 митного поста ,,Шегині" Мостиської митниці.

Напередодні звільнення - 27.02.2007 року позивач подав до Західної регіональної митниці заяву (зареєстрована за вх.184 від 27.02.2007 року), в якій просив начальника ЗРМ прийняти його на роботу в Західну регіональну митницю. За наслідками розгляду комісією з кадрових питань вказаної заяви листом №29/32-3196 від 23.03.2007 року за підписом заступника митниці позивач повідомлений про те, що ЗРМ не несе зобов'язань щодо обов'язкового його працевлаштування у зв'язку з ліквідацією Мостиської митниці.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі зобов'язані були прийняти позивача на посаду, яку він займав до звільнення, або ж на іншу рівнозначну посаду.

З таким висновком апеляційного суду погоджується і колегія суддів Вищого адміністративного суду України, з огляду на наступне.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 492 КЗпП слід зазначити, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачами не надано жодних належних та допустимих доказів того, що позивачу пропонувалися вакантні посади у Західному регіоні, зокрема, письмових доказів про відмову позивача під особистий підпис від запропонованих посад.

Відповідно до підпункту «б» п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.1994р. № 423 ,,Про деякі питання застосування статей 4, 15 і 27 Закону України ,,Про державну службу" без конкурсного відбору або стажування можуть прийматись державні службовці, які перебували на відповідних посадах у державних органах та виконавчих органах Рад, в тому числі в тих, що ліквідуються, до новостворених органів державної виконавчої влади і місцевого самоврядування.

Наказом голови Держмитслужби України від 23.01.2008 року №35 ,,Про призначення на посади та звільнення з посад" визначено, що прийом осіб, у тому числі і повторний, на службу в митниці, регіональні митниці, спеціалізовані митні установи та організації на всі посади, передбачені штатним розписом, крім посад обслуговуючого персоналу за всіма видами трудових договорів, а також звільнення зі служби в митних органах на зазначених посадах, крім випадків звільнення у зв'язку з виходом на пенсію та припинення трудового договору у зв'язку із смертю, здійснюється наказами Держмитслужби України.

Аналізуючи вказані обставини по справі та застосовуючи відповідні норми матеріального права, суд касаційної інстанції погоджується з висновками суддів попередніх інстанцій про протиправність дій відповідачів щодо відмови у прийнятті позивача на ту ж саму посаду, яку він займав до звільнення або на рівнозначну посаду без конкурсного відбору або стажування, оскільки лише у разі відмови від запропонованих посад позивач міг бути звільнений із займаної посади без працевлаштування.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, вважає, що постанова Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року та ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року ґрунтуються на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків суду, тому підстави для скасування або зміни рішень відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року - без змін, оскільки суди не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень..

Керуючись ст.ст.220, 220-1, 223, 224, 231 КАС України, -

у х в а л и в :

Касаційну скаргу Львівської митниці Міндоходів залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець