Справа № 569/16946/15-а
Суддя: Кучина Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі судді - Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання - Соломон О.М.

позивача - ОСОБА_1 А-М.А.

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в місті Рівне про визнання протиправним рішення щодо відмови в призначенні пенсії

ВСТАНОВИВ:

До Рівненського міського суду звернулась з позовом ОСОБА_1 А-М.А. до Управління Пенсійного фонду України в м.Рівне про визнання протиправним рішення щодо відмови в призначенні пенсії

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що 14.12.2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугою років у відповідності до ст.50-1 ЗУ "Про прокуратуру".

Листом від 16.12.2015 року за №442/10 відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії, з посиланням на те, що Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 за №76, що набув чинності з 01.01.2015 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру". Крім того, відповідач у листі зазначив, що відповідно до статті 50-1 ЗУ « Про прокуратуру» стаж роботи позивача становить 19 років 9 місяців 2 дні не дає їй права на призначення пенсії за вислугою років.

Просить суд визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років та протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України « Про прокуратуру».

Зобов»язати Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області провести обчислення ОСОБА_4 пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 ЗУ « Про прокуратури» з 14.12.2015 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного ( чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Ухвалою суду від 22.12.2015 року відкрито провадження по справі у порядку скороченого провадження щодо заявлених вимог позивача.

Копія ухвали про відкриття скороченого провадження та копія позову направлена судом відповідачу з наданням строку для письмових заперечень на позов або заяви про визнання позову. У встановлений строк від відповідача надійшли до суду заперечення, в яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначили, що починаючи із 01.06.2015 року згідно з пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року №213-УШ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України в тому числі "Про прокуратуру". Тобто з 01.06.2015 року, пенсії, що визначені в порядку та на умовах, згідно із Законом України "Про прокуратуру", не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються. Просили в задоволенні позовних вимог Дзвак А-М.А. відмовити в повному обсязі та призначити справу до судового розгляду за загальними правилами.

Ухвалою суду від 30.12.2015 року справа була призначена до судового розгляду за загальними правилами.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, з підстав викладених у позові. Просила суд визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області про відмову у призначенні їй пенсії за вислугу років та протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України « Про прокуратуру». Зобов»язати Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області провести обчислення ОСОБА_4 пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 ЗУ « Про прокуратури» з 14.12.2015 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного ( чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях на позовну заяву.

Суд, перевіривши викладені в позовній заяві та письмових запереченнях доводи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх в сукупності, приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1акону України "Про прокуратуру", зокрема 90 відстоків суми місячної чинної заробітної плати.( а.с.7)

Листом від 16.12.2015 року за №442/10 відповідачем було відмовлено в призначенні пенсії. Позивач з відмовою не погодився та звернувся до суду із даним позовом.( а.с.8)

З оглянутої судом копії трудової книжки БТ- ІІ №6585301 заведеної 28 квітня 1990 року на ОСОБА_4 А-М.А. вбачається, що в період з 05 серпня 1991 року по 28 червня 1996 року позивач навчалась на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_5, в період з 29.02.1996 року по даний час працює в органах прокуратури.

Частиною першою статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" ( в редакції, чинній на час призначення пенсії ) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної ( чинної ) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного ( чинного) заробітку.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, суд виходить із того, що згідно зі ст.22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Окрім того, частини 1-3 ст.46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий, від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення ст. 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово-Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законами України "Про міліцію" ( 565-12 ), "Про прокуратуру" (1789-12 ) тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п.З рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002).

Крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування,необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) ( 254к/96-ВР ), то Звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається. Зупинення дії цієї норми можливе лише за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР ) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) ( 254к/96-ВР).

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ).

Водночас пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної,правової держави. Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Більше того, в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: - В Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

У абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 також вказано, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція ( 254к/96-ВР ) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України ( 254к/96-ВР ) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N8-pn/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 , від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004.

Правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. ( абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Враховуючи викладене, суд вважає, що внесенням змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 Законом України від 08.07.2011 «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили її соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги; зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати та порядку її розрахунку.

Суд вважає, що порушує вимоги ст.22 Конституції України і гарантоване право на нарахування позивачу і отримання пенсії за вислугу років вимоги п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-УШ, про наступне: У разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів», "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу". Податкового та Митного кодексів України. Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Виходячи із викладеного у зазначених рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Таким чином, позивач правомірно звернувся до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугою років на підставі cт. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та, керуючись вимогами ст.22 Конституції України, в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, як прокурору.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка.

Згідно із статтею 46 Закону України «Про прокуратуру», прокурорами і слідчими можуть призначатися громадяни України, які мають вищу юридичну освіту, необхідні ділові та моральні якості.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» визначено у:

ч.І - прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку;

ч.2 - розмір виплат, що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі;

ч.5 - до 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

На день звернення до Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області, тобто на 14.12.2015, стаж роботи позивача на прокурорсько-слідчих посадах становив 19 років 9 місяців 15 дні (з 29.02.1996 - 14.12.2015).

Вказаний стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах підтверджується записами в трудовій книжці (записи під №№7-16 на а.с.6-15).

Крім того, до вислуги років, що дає право на пенсію за вислугою років згідно із вказаною вище частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», зараховується половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

28 червня 1996 року Львівським державним університетом ім. І.Я.Франка позивачу видано диплом спеціаліста ЛН BE №013277, згідно якого підтверджується, що ОСОБА_4 А-М.А навчалась на юридичному факультеті Львівського державного університету імені ОСОБА_5 та повністю закінчила курс навчання, за спеціальністю «правознавство» і рішенням державної екзаменаційної комісії присвоєно кваліфікацію спеціаліста «юрист».

У трудовій книжці наявний запис, що ОСОБА_6, навчалася у Львівському державному університетом імені ОСОБА_7 з 05.08.1991 до 28.06.1996, що складає 4 роки 9 місяців 28 днів, а відповідно половина навчання буде 2 роки 4 місяці 29 днів (записи під №№5,6 на а.с.4-7).

Крім того, згідно інформаційного запиту від 05.01.2016 Львівський Національний Університет ім.І.Франка факсограмою №21-А від 12.01.2016 підтвердив навчання позивача у цьому вищому навчальному закладі упродовж 1991-1996 років.

Окрім того, проходження навчання у вищому навчальному закладі і направлення ОСОБА_4-М.А до прокуратури Рівненської області на роботу підтверджується Скеруванням №100 Львівського державного університету ім.І.Франка та дипломом.

Довідка прокуратури Рівненської області від 14.12.2015 №11/1-153д також підтверджує стаж роботи позивача для обчислення мені пенсії за вислугою років в обсязі 22 роки 02 місяців 14 днів, що включає стаж роботи на прокурорських посадах 19 років 9 місяців 15 дні та половину навчання - 2 роки 4 місяці 29 днів.

Таким чином, стаж роботи позивача на день звернення до Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області, що дає право на пенсію за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», становить більше 20 років.

Доводи відповідача, наведені у запереченнях на адміністративний позов, та надані в судовому засіданні спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та наведеними нормами права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з адміністративним позовом ОСОБА_4-М. А. сплатила судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп., які підлягають стягненню з держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 2,6, 7, 8, 9, 10-11, 70-72,160-163,254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в місті Рівне про визнання протиправним рішення щодо відмови в призначенні пенсії задоволити.

Визнати неправомірним рішення Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області про відмову у призначенні ОСОБА_4 пенсії за вислугу років та протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області щодо відмови у призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_4 згідно ст.50-1 Закону України « Про прокуратуру».

Зобов»язати Управління Пенсійного Фонду України в м.Рівне Рівненської області провести обчислення ОСОБА_4 пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 ЗУ « Про прокуратури» з 14.12.2015 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного ( чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_8 витрати по сплаті судового збору в сумі 487( чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Житомирського апеляцiйного адміністративного суду через Рiвненський мiський суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Рівненського

міського суду ОСОБА_9