Справа № 804/10749/15
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2016-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЗлатіна Станіслава Вікторовича
при секретаріЛісна А.М.
представника позивача представника відповідача представника третьої особи не з'явився не з'явився ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю"Факторингова компанія"Вектор Плюс" до Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови та зобов'язаннч вчинити певні дії
Позивач звернувся з позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду, у якому просить скасувати постанову, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 40205141 від 14.10.2013 року, видана Красногвардійським ВДВС в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати Красногвардійский ВДВС винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна - предмета іпотеки, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка перебуває у іпотеці позивача на підставі іпотечного договору від 03.06.2008 року № 0301/0608/71-105-Z-1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що державний виконавець протиправно накладав арешт на квартиру, оскільки остання станом на день винесення оскаржуваної постанови перебувала у іпотеці. Звернення стягнення на предмет іпотеки допускається лише за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.
Ухвалою суду від 30.11.2015 року відкрито провадження у справі.
Ухвалою суду від 05.02.2016 року позивачу поновлено строк звернення з адміністративним позовом до суду та відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст. 155 КАС України.
Сторони у судове засідання не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач у позовній заяві просив суд розглянути справу без його участі.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з наступних підстав. Законом України «Про виконавче провадження на державного виконавця не покладено обов'язку стосовно здійснення перевірки відсутності будь-яких обтяжень майна боржника, на яке здійснюється накладення арешту. Натомість, наявність таких обтяжень підлягає врахуванню під час примусової реалізації майна боржника. Перебування майна боржника в іпотеці не являється перешкодою для накладення державним виконавцем арешту на таке майно, у тому числі і під час виконання виконавчих документів за заявами стягувачів, які не є заставодержателями, оскільки останньому належить не право на предмет іпотеки, а переважне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог. За вказаних обставин державний виконавець вправі був накласти арешт на нерухоме майно, яке перебуває у іпотеці. Також третя особа звертає увагу суду на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Третя особа повідомила суд про те, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають неповнолітні діти, а отже дозвіл на відчуження майна може порушити їх житлові права, що є неприпустимим. Щодо позовної вимоги - зобов'язати відповідача винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, то дана позовна вимога також не підлягає задоволенню, оскільки суд не може перебирати на себе функції інших органів, зокрема, щодо безумовного зобов'язання відповідача винести постанову про зняття арешту з майна. Суд не вправі втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень.
Суд дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи встановив наступне.
У відповідача перебуває на виконанні виконавче провадження ВП № 40205141, де стягувачем є ПАТ «Омега Банк», а боржником ОСОБА_4, виконавчий документ - виконавчий лист Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.04.2013 року № 2-869/2011 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4.
Постановою державного виконавця відповідача ОСОБА_5 від 14.10.2013 року ВП № 40205141, копія якої міститься у матеріалах справи, накладено арешт на майно ОСОБА_4 в т.ч. і квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон на відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна від 24.06.2015 року № 39588911, копія якої міститься у матеріалах справи, на об'єкт нерухомого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, накладено арешт постановою державного виконавця Соловей Оксани Олександрівни від 14.10.2013 року ВП № 40205141.
З вказаної вище інформаційної довідки вбачається, що об'єкт нерухомого майна - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з 03.06.2008 року перебуває у іпотеці ВАТ «Сведбанк» за договором іпотеки від 03.06.2008 року.
Судом встановлено, що між ВАТ «Сведбанк» та третьою особою укладено кредитний договір від 03.06.2008 року № 0301/0608/71-105, а також Іпотечний договір від 03.06.2008 року № 0301/0608/71-105-Z-1, копії яких містяться у матеріалах справи.
28.11.2012 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено договір факторингу № 15, у відповідності до умов якого позивач, в т.ч., отримав право вимоги ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором від 03.06.2008 року № 0301/0608/71-105.
28.11.2012 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк» укладено договір про відступлення права за іпотечними договорами, у відповідності до якого позивач отримав право вимоги в т.ч. і за іпотечним договором від 03.06.2008 року, який укладено між ВАТ «Сведбанк» та третьою особою.
Також судом встановлено, що ВАТ «Сведбанк» перейменовано у ПАТ «Омега Банк», що підтверджується викопіюванням із статуту ПАТ «Омега Банк», копія якого міститься у матеріалах справи. ПАТ «Омега Банк» є правонаступником всіх прав та обов'язків ПАТ «Сведбанк».
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року по справі № 2-869/2011, копія якого міститься у матеріалах справи, позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» задоволено повністю та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 60 197,99 дол. США.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" (частина восьма статті 54 Закону України "Про виконавче провадження").

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку", за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

За змістом частини шостої статті 3 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України "Про іпотеку" пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення (арешт, вилучення та примусова реалізація) на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогіну позицію займає і Верховний Суд України в постанові від 09.04.2014 року по справі № 6-13цс14.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 04.02.2015 року по справі № 6-238цс14, передбачений розділом V Закону України "Про іпотеку" та частиною восьмою статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України "Про іпотеку").

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Судом встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки (арешт майна) в порядку примусового виконання проведено державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача ПАТ «Омега Банк» (ВАТ «Сведбанк»), який був у відповідний момент часу іпотекодержателем нерухомого майна третьої особи.

Станом на день розгляду справи іпотекодержателем є позивач.

Враховуючи те, що позивач отримав право вимоги до третьої особи за кредитним договором, а також права іпотекодержателя стосовно нерухомого майна третьої особи за іпотечним договорам, то арешт майна проведений державним виконавцем відповідає вимогам статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» та вимогам Закону України «Про іпотеку», оскільки проведений для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя згідно ухваленого судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки державним виконавцем порушено не було.

Суд зазначає про те, що позивач на підставі договору факторингу та договору про відступлення права за іпотечними договорами вправі у будь-який момент стати стороною у виконавчому провадженні ВП № 40205141 подавши відповідну заяву до суду, який видав виконавчий документ у відповідності до вимог ЦПК України, в порядку заміни сторони виконавчого провадження та до державного виконавця.

За вказаних обставин позовні вимоги: визнати протиправною та скасувати постанову, якою накладено арешт на нерухоме майно, а саме: постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія та номер 40205141 від 14.10.2013 року, видана Красногвардійським ВДВС в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, не підлягають задоволенню.

Судом відхиляються доводи третьої особи про те, що

- Законом України «Про виконавче провадження на державного виконавця не покладено обов'язку стосовно здійснення перевірки відсутності будь-яких обтяжень майна боржника, на яке здійснюється накладення арешту;

- наявність таких обтяжень підлягає врахуванню під час примусової реалізації майна боржника.

- перебування майна боржника в іпотеці не являється перешкодою для накладення державним виконавцем арешту на таке майно, у тому числі і під час виконання виконавчих документів за заявами стягувачів, які не є заставодержателями, оскільки останньому належить не право на предмет іпотеки, а переважне право на задоволення забезпечених іпотекою вимог, оскільки останні суперечать вказаній вище правовій позиції Верховного Суду України.

Щодо Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то суд зазначає наступне.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.

Аналогічну позицію займає Верховний Суд України у постанові від 27.05.2015 року по справі № 6-58цс15.

Також судом відхиляються посилання третьої особи на те, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, проживають неповнолітні діти, а отже дозвіл на відчуження майна може порушити їх житлові права, що є неприпустимим, оскільки предметом спору у даній адміністративній справі не є відчуження майна, яке перебуває у іпотеці або надання дозволу на його відчуження; предметом спору є правомірність постанови державного виконавця стосовно накладення арешту на об'єкт іпотеки, який жодним чином не порушує житлові права неповнолітніх дітей.

На вказаних обставин суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

У відповідності до статті 94 КАС України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2016 року

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили станом на 05.02.2016 року Суддя З оригіналом згідно Помічник судді С.В. Златін С.В. Златін Р.Ю. Ричка