Справа № 826/23715/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2016-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 лютого 2016 року № 826/23715/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І. розглянув відповідно до вимог частини четвертої статті 122 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)
до відповідача прокуратури міста Києва (далі - відповідач)
провизнання бездіяльності протиправною

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні позивачу обґрунтованої відповіді на його заяву від 20.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 20.07.2015 він звернувся до відповідача із заявою про вчинення злочину посадовими особами Головного управління МВС України у м. Києві, який полягає у не наданні посадовими особами ГУ МВС України в м.Києві заперечень проти адміністративного позову по справі № 826/8916/15 у встановлений судом строк, проте станом на час подання позовної заяви до суду відповіді від відповідача позивач так і не отримав, що є порушенням його прав, гарантованих статтею 40 Конституцією України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.10.2015 суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 26.11.2015 позивач позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача надав заперечення проти адміністративного позову, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вважає, що права позивача не порушені, відповідь на його звернення від 20.07.2015 надана по суті в строки передбачені чинним законодавством. Разом з цим представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі в зв'язку з тим, що її вирішення не належить до повноважень адміністративного суду.

Також в судовому засіданні судом зобов'язано представника відповідача надати додаткові докази, які б підтвердили скерування відповіді за заяву позивача від 20.07.2015.

В судовому засіданні 03.12.2015 представник відповідача надав додаткові заперечення проти адміністративного позову, до яких долучив копію реєстру відправки кореспонденції, як доказ скерування позивачу відповіді на його заяву від 20.07.2015.

Крім цього, позивач заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, проти чого не заперечив представник відповідача, тому суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Станом на час розгляду справи по суті інших документів по справі до суду не надходило.

Розглянувши надані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача в судових засіданнях, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 20.07.2015 звернувся до відповідача із заявою про вчинення злочину посадовими особами Головного управління МВС України у м.Києві, який полягає у ненаданні посадовими особами ГУ МВС України в м.Києві заперечень проти адміністративного позову по справі № 826/8916/15 у встановлений судом строк, проте станом на час подання позовної заяви відповіді від відповідача позивач так і не отримав.

Листом від 30.07.2015 № 15/1-1200-15 (копія листа наявна в матеріалах справи) відповідач повідомив позивача про відсутність в його зверненні достатніх даних, що свідчать про наявність у діях осіб, про яких йдеться в зверненні, ознак вчинення кримінального правопорушення, у зв'язку з чим відсутні підстави для внесення відомостей по даному факту до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Водночас позивачу роз'яснено право оскарження прийнятого рішення щодо невнесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку передбаченому статтями 303-397 КПК України, у разі незгоди з ним.

На копії зазначеного листа міститься реєстраційний штамп про його відправлення адресату 30.07.2015.

Крім того, на підтвердження направлення позивачу вищевказаного листа відповідачем до суду надано копію реєстру відправки кореспонденції від 30.07.2015.

При вирішенні даної справи судом враховано наступне.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується статтею 40 Конституції України.

Із наведеними нормами Конституції України кореспондуються норми, закріплені у частині першій статті 2 КАС України, відповідно до якої завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. При цьому у відповідності до частини другої зазначеної статті КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 2 частини 3 КАС України компетенція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З системного аналізу вказаних норм випливає, що публічно-правовим спором згідно з положеннями КАС України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 23.05.2001 №6-рп 2001, кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (суддів) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Завданнями кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України). Положення КПК України регламентують діяльність органів державної влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права.

За статтею 97 КПК України прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані: приймати заяви і повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі і в справах, які не підлягають їх віданню (частина перша); не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу, відмовити в порушенні кримінальної справи, направити заяву або повідомлення за належністю (частина друга); вжити всіх можливих і необхідних заходів реагування у зв'язку з такими заявами і повідомленнями (частини третя, четверта, п'ята).

Відповідно до статті 94 КПК України приводами до порушення кримінальної справи є, зокрема, заяви або повідомлення підприємств, установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості або окремих громадян.

По заяві або повідомленню про злочин прокурор, слідчий, орган дізнання або суддя зобов'язані не пізніше триденного строку прийняти одне з таких рішень: порушити кримінальну справу; відмовити в порушенні кримінальної справи; направити заяву або повідомлення за належністю.

Розгляд заяв та повідомлень про злочини полягає в оцінці їх за формою та змістом. При цьому з'ясовуються такі обставини: чи є заява або повідомлення про злочин, що готується або вчинений, приводом до порушення кримінальної справи; чи є у фактах, про які повідомлено, ознаки злочину; чи є в діях, про які повідомлено, будь-який конкретний склад злочину; за якою статтею може бути кваліфікований злочин; чи немає підстав для відмови в порушенні справи; якими фактичними даними підтверджуються названі вище обставини; чи є необхідність у проведенні додаткових перевірних дій, спрямованих на з'ясування тих або інших обставин; чи не підлягає заява або повідомлення передачі за підслідністю в іншій орган; до чиєї юрисдикції належить розв'язання заяви або повідомлення по суті; чи додержані права заявника та інших зацікавлених осіб і які додаткові заходи треба вжити до їх захисту; чи є сукупність одержаних відомостей достатньою для прийняття підсумкового рішення, передбаченого законом.

Діяльність слідчого та органу дізнання по розгляду заяв і повідомлень про злочини є кримінально-процесуальною діяльністю. Вона докладно регламентується кримінально-процесуальним законом і тому має процесуально-правову природу. При цьому очевидно, що сам кримінальний процес починається з моменту прийняття органом дізнання, слідчим, прокурором або судом заяв та інших повідомлень про вчинений або підготовлюваний злочин, названих у законі як приводи до порушення справи. Вони мають значення юридичних фактів, що породжують кримінально-процесуальні правовідносини, які дають початок кримінальному процесу. Основний зміст діяльності з перевірки заяв та повідомлень про злочини полягає у встановленні наявності або відсутності в події, що досліджується, ознак злочину. Тобто така діяльність має пізнавальний характер. Пізнання в кримінальному процесі може здійснюватися не інакше як у формі доказування. Без доказування неможливо вирішити питання про наявність або відсутність підстав до порушення справи або відмови в її порушенні.

Згідно зі статті 4 КПК України суд, слідчий, орган дізнання та прокурор зобов'язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному конкретному випадку виявлення ознак злочину. В силу статті 97 КПК України названі суб'єкти кримінального процесу повинні прийняти заяви та повідомлення про вчинені або підготовлювані злочини, в тому числі й у справах, не підвідомчих їм.

Заява чи повідомлення про злочини, з'явлення з повинною або безпосереднє виявлення ознак злочину є юридичними фактами, що породжують кримінально-процесуальні правовідносини, дають початок кримінальному процесу та його першій стадії -стадії порушення кримінальної справи. Діяльність з розгляду заяв і повідомлень про злочини являє собою систему правовідносин, що виникають між правоохоронними органами та іншими учасниками кримінального процесу.

У статтях 110, 234, 236 КПК України йдеться про оскарження в суді рішень чи дій органів дізнання, слідчого, прокурора, які вони постановили чи вчинили під час провадження у кримінальній справі. Суб'єкти, визначені в цих нормах, є носіями спеціальних владних процесуальних повноважень і тому виконують функції, обумовлені завданнями кримінального судочинства.

Здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень, в тому числі надання відповіді на них має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Тоді як імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Органи дізнання, слідства та прокуратури під час перевірки заяви про злочин та її вирішення, виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції.

Тому, враховуючи приписи КАС України, такі спори не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з вимогами частин першої та другої статті 3 КПК України провадження в кримінальних справах на території України здійснюється за правилами цього Кодексу незалежно від місця вчинення злочину. При провадженні в кримінальній справі застосовується кримінально-процесуальний закон, який діє відповідно під час дізнання, досудового слідства або судового розгляду справи.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо розгляду та прийняття рішень суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Вказана позиція викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 у справі № 1-29/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 КПК України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 КПК України, статей 3, 4, 17 КАС України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини).

Відтак, вирішення спірних правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем у даній справі, не належить до компетенції адміністративного суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги вищевикладене та те, що заявлені позовні вимоги не можуть вирішуватись в порядку адміністративного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю із роз'ясненням позивачу відповідно до частини другої статті 157 КАС України, що розгляд його вимог повинен відбуватися в порядку, передбаченому КПК України.

Керуючись частинами першою та другою статті 157 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити провадження в адміністративній справі.

Роз'яснити ОСОБА_1, що вирішення даного спору належить до компетенції загального суду.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 КАС України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Добрянська Я.І.