Справа № 461/7850/15-а 2-а/461/387/15
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2016-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2016 року Справа № 876/12042/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Дяковича В.П., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання Гелецького П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну виконавчого комітету Львівської міської ради на постанову Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача департамент містобудування Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до виконавчого комітету Львівської міської ради (далі - ВК Львівської МР) з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ВК Львівської МР № 385 від 23.06.2015 року «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 25.10.2013 № 381».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року у справі № 461/7850/15/15-а вказаний позов було задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач ВК Львівської МР просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на підставі звернення мешканців виконавчим комітетом було здійснено перевірку діяльності департаменту містобудування в частині правомірності видачі наказів про затвердження містобудівних умов та обмежень. В ході здійсненої перевірки було виявлено значні порушення норм чинного законодавства України, зокрема, в сфері містобудування при видачі наказу департаменту містобудування від 25.10.2013 року № 381 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво гр. ОСОБА_1 багатоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1», у результаті чого і було прийнято оскаржуване рішення. Іншого способу захистити права мешканців прилеглих будинків, які будуть порушені внаслідок будівництва вказаного будинку, у відповідача не було.

Особи, які беруть участь у справі, на виклик апеляційного суду не прибули, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що департамент містобудування Львівської МР, в межах правовідносин, які виникли між сторонами, діяв згідно делегованих йому повноважень, як виконавчий орган місцевого самоврядування.

Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення ВК Львівської МР, таке жодним чином не аргументовано, не зазначено, в чому саме є невідповідність наказу директора департаменту вимогам ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Земельного кодексу України.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції виходить із таких міркувань.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0370 га за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 18.10.2004 року.

Ухвалою Львівської МР № 3432 від 16.03.2006 року, позивачу затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,0764 га за вказаною адресою в оренду терміном до 10 років за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку.

На підставі цієї ухвали між Львівською МР та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі терміном на 10 років до 16.03.2016 року.

Пунктом 30 договору оренди землі передбачено, що орендар має право за письмовою згодою орендодавця зводити у встановленому законом порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди.

19 грудня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до департаменту містобудування Львівської МР із заявою про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво багатоповерхового житлового будинку на АДРЕСА_1 та надала відповідний містобудівний рахунок.

Наказом департаменту містобудування Львівської МР № 381 від 25.10.2013 року було затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво ОСОБА_1 багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішенням ВК Львівської МР № 385 від 23.05.2015 року скасовано наказ директора департаменту містобудування від 25.10.2013 року № 381 відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» та Земельного кодексу України.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» (далі - Закон № 280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

У мотивувальній частині рішення від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 Конституційний суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Згідно з частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

На переконання апеляційного суду, системний аналіз наведених положень законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

У той же час, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону № 280/97-ВР, згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.06.2013 №21-64а13.

Враховуючи, що відповідно до вимог чинного законодавства скасування актів виконавчих органів ради належить до компетенції відповідної ради, а не того ж таки виконавчого органу, і на підставі рішення виконавчого органу від 25.10.2013 № 381 виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а суб'єкти цих правовідносин (позивачі) заперечують проти їх зміни чи припинення, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та дав їм належну правову оцінку. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу виконавчого комітету Львівської міської ради залишити без задоволення, а постанову Галицького районного суду м. Львова від 27 листопада 2015 року у справі № 461/7850/15/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.П.Дякович

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 04 лютого 2016 року.