Справа № 727/5740/14-а
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" лютого 2016 р. м. Київ К/800/10750/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів : Логвиненко А.О. (доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу садівничого товариства «Наладчик-1» на постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі

за позовом ОСОБА_3

до відповідача-1 Білянської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області

відповідача-2 Виконавчого комітету Білянської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області

відповідача-3 Сільського голови Підлубного Василя Григоровича

з участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору : ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, садівниче товариство «Наладчик-1»

про визнання протиправним та скасування рішення, визнання дій незаконними, -

В С Т А Н О В И В :

7.07.2014р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про скасування рішення Білянської сільської ради Кіцманського району від 23.12.2013р. та визнання незаконними дій голови сільради Підлубного В.Г., який підписав вказане рішення. Свої вимоги позивач мотивував тим, що рішенням сільради від 23.12.2013р. було відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_3 скасувати рішення цієї ж сільради від 12.11.1997р. про передання у власність гр.гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельних ділянок. Вважаючи, що вказані дії не відповідають чинному законодавству, позивач просив задовольнити позов, скасувавши при цьому рішення Білянської сільради від 12.11.1997р.

Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.12.2014р., залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями, садівниче товариство «Наладчик-1» звернулось з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просило їх скасувати та задовольнити позов. При цьому скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про безпідставність позовних вимог.

ОСОБА_3 направила до суду заяву про приєднання до касаційної скарги.

У своїх запереченнях Білянська сільська рада вважає судові рішення законними та обґрунтованими.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржується рішення та дії відповідачів, які відмовились задовольнити заяву ОСОБА_3 скасувати рішення сільради від 12.11.1997р. про передання у власність гр.гр. ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 земельних ділянок. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є належним користувачем спірної земельної ділянки, а тому дії відповідачів порушують її права.

Відповідно до частини 2 статті 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В своїй постанові від 10.11.2015р. у справі №21-2319а15 Верховний Суд України зазначив наступне :

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У цій справі суди всіх інстанцій, під час розгляду спору, виходили з того, що цей спір є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ГО до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд рішення суду касаційної інстанції в якій подано заяву, спір стосується не стільки правомірності рішення Київради про включення до таблиці № 1 спірної земельної ділянки (паркувального майданчика), скільки фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, за умови наявності причин, які не дають безсумнівно (беззастережно) вважати її такою, що зайнята і використовується самовільно.

Зокрема, у цій справі суди встановили, що спірна земельна ділянка не була вільною, у свій час вона обліковувалася за громадською організацією «Київська міська організація Всеукраїнської спілки автомобілістів», правонаступником якої, як згадано вище, стала ГО, яка прийняла в своє користування майно і немайнові права попередниці.

Про використання спірної земельної ділянки як місця для стоянки автомобілів членів ГО, право користування нею, зокрема й майном, що на ній знаходиться, зазначено у висновках рішень Святошинського районного суду міста Києва (рішення від 18 серпня 2008 року і 15 червня 2012 року).

Спірна земельна ділянка неодноразово була предметом спору щодо права користування нею. Київський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 9 лютого 2012 року зазначив, що ця ділянка була відведена під будівництво платної автостоянки відкритого типу для транспортних засобів, що знаходяться в особистому користуванні мешканців міста, що проживають неподалік, відповідно до рішень виконавчого комітету Київради.

Із наведеного неповного переліку обставин убачається, що предметом судового розгляду є земельна ділянка, яка не була вільною, а її використання було не самовільним, а дозволеним. У ретроспективі можна простежити, що ця ділянка з часу прийняття першого рішення про її цільове призначення використовувалася як місце для стоянки автомобілів мешканців міста, зокрема й тих, що входять до ГО. Щодо цієї ділянки є правові висновки судових рішень, в яких суди непрямо визнавали, що спірна земельна ділянка як місце стоянки (і зберігання) автомобілів виділялася саме під ці потреби і її використання за цим призначенням не є самовільним.

Водночас встановлено, що є не менш важливим, що ГО фактично користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

З наведеного випливає, що спір, в основі якого лежить рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Київрада, змінити порядок та умови використання земельної ділянки, яка не була вільною і щодо якої громадська організація, котра фактично користується нею і з посиланням на певні конкретні обставини доводить, що має (чи набула) право на користування нею, є спором про право, який вирішується за правилами цивільного чи господарського, але не адміністративного судочинства.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм ЗК, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З урахуванням того, що суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства, всі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС - закриттю.

Враховуючи висловлену Верховним Судом України правову позицію по цій категорії справ, та з огляду на відсутність підстав для незастосування правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що спір не може розглядатися судами адміністративного судочинства та повинен розглядатися, з урахуванням суб'єктного складу сторін, за правилами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом першим частини першої статті 157 КАС України обумовлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 222,223,228,230,231,254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу садівничого товариства «Наладчик-1» задовольнити частково.

Постанову Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.12.2014р. та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.02.2015р. скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст.ст. 235-244 КАС України.

Судді А.О. Логвиненко

О.Є. Донець

В.Ф. Мороз