Справа № 826/11902/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2016 року м. Київ К/800/66779/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Борисенко І.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Асоціації виробників паркету України

на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014

та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014

у справі № 826/11902/14

за позовом Асоціації виробників паркету України

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Асоціація виробників паркету України звернулась до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 16.07.2014 № , № та № .

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014, в задоволенні позовних вимог відмовлено, з мотивів правомірності прийняття спірних податкових повідомлень-рішень.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки Асоціації виробників паркету України з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «ВВК АВАНТЕ» за період з 01.02.2011 по 28.02.2014, складено акт № 260/1-22-01-31303887 від 26.06.2014, в якому зафіксовано порушення: п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.6 ст. 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого встановлено завищення суми бюджетного відшкодування по податку на додану вартість за серпень 2013 року на суму 816 845 грн. та заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на суму 561 700 грн., в тому числі: за березень 2013 року - 124 641 грн., квітень 2013 року - 52 877 грн., травень 2013 року - 208 828 грн., червень 2013 року - 55 824 грн., липень 2013 року - 58 296 грн., серпень 2013 року - 61 234 грн.; пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету на суму 1 240 131 грн., в тому числі за 2013 рік на суму 1 240 131 грн.

На підставі результатів проведеної перевірки, 16.07.2014 відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 702 125 грн., в т.ч.: 561 700 грн. основного платежу та 140 425 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 1 550 163,75 грн., в т.ч.: 1 240 131 грн. основного платежу та 310 032,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

- № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 816 845 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 204 211,25 грн.

Матеріалами справи встановлено, що 03.12.2012 між позивачем (Покупець) і ТОВ «ВВК АВАНТЕ» (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 15, за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його. Предметом договору є товар, зазначений в накладних. Кількість, одиниця виміру, асортимент товару відповідно до накладних. Передача (приймання-передача) товару здійснюється в місці поставки. Приймання товару по кількості здійснюється Покупцем на складі Продавця.

На підтвердження виконання зазначених договорів позивач надав суду першої інстанції первинні господарські документи, зокрема: податкові та видаткові накладні, рахунки-фактури.

Разом з тим, відповідно до п. 4.1 Договору товар постачається Покупцю на умовах «франко-завод» (відповідно до Правил «Інкотермс» в редакції 2000 року).

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС (редакція 2000 року), термін «франко-завод» означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т.ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб.

Таким чином, цей термін покладає мінімальні обов'язки на продавця, а покупець несе всі витрати і ризики у зв'язку з перевезенням товару з площ продавця до місця призначення.

Однак, якщо сторони бажають покласти на продавця обов'язки щодо завантаження товару в місці відправлення та всі ризики й витрати такого завантаження, це має бути чітко обумовлено шляхом включення відповідного застереження до договору купівлі-продажу.

На підтвердження доводів позивача, що товар поставлявся автомобільним транспортом за рахунок продавця, судом апеляційної інстанції досліджено Додаткову угоду № 1 від 04.12.2012 до договору від 03.12.2012, згідно якої товар поставляється Покупцю на умовах «СРТ» відповідно до Правил «Інкотермс» в редакції 2000 року. Приймання товару по кількості здійснюється Покупцем на складі Покупця за адресою: м. Київ, вул. Короленковская,4.

Однак, суд апеляційної інстанції правомірно не прийняв до уваги додаткову угоду, оскільки її не було надано до перевірки та на неї не здійснювалися посилання позивачем а ні в запереченнях на акт, а ні в позовній заяві, а ні в апеляційній скарзі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний адміністративний суд, виходив з того, що позивачем не надано належні докази які б підтверджували спосіб та факт доставки товару (товарно-транспортні накладні, подорожні листи, довіреності на матеріально-відповідальних осіб (водіїв, експедиторів) тощо; позивачем не надано документів бухгалтерського обліку щодо навантажувально-розвантажувальних робіт, руху товарно-матеріальних цінностей, прийняття товару на облік відповідальними працівниками; відсутність документів первісного бухгалтерського обліку не дає можливості стверджувати про реальність здійснення господарських операцій за договором укладеним між позивачем та контрагентом; факт реальності виконання господарських зобов'язань за договором не підтверджується об'єктивними доказами та не просліджується за первісною бухгалтерською документацією, а висновки податкового органу про безтоварність господарських операції між позивачем та його контрагентом є обґрунтованими.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з пп. 14.1.27 п. 14.1. ст. 14 зазначеного Кодексу витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України).

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 зазначеного Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних лише в разі фактичного здійснення господарської діяльності. Якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської діяльності, визначальною ознакою якої є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

За відсутності ж факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатись до складу податкового кредиту та витрат навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів.

Як встановлено судами попередніх інстанцій з підтвердженням матеріалів справи, спірні господарські операції не спричинили реальні зміни майнового стану платника податків - позивача.

Отже, за встановлення в судовому порядку відсутності факту здійснення господарських операцій між позивачем і ТОВ «ВВК АВАНТЕ», в результаті чого відсутні правові наслідки для обох сторін, є правомірним нарахування грошових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість, а також зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість спірними податковими повідомленнями-рішеннями.

Враховуючи вказані обставини, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог є вірним, а касаційна скарга позивача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Асоціації виробників паркету України відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014 та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді І.В. Борисенко
О.А. Моторний