Справа № 826/20859/15
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2016-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2016 року м. Київ справа № 826/20859/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - ГПУ, відповідач) про:

- визнання протиправним рішення відповідача від 25 серпня 2015 року № 19/4-35853-12, прийняте за результатами розгляду скарги позивача від 10.08.2015, через невирішення по суті другої та четвертої вимог скарги позивача від 10.08.2015, а стосовно третьої вимоги скарги позивача від 10.08.2015 - нерозгляд її об'єктивно та всебічно;

- зобов'язання відповідача повторно розглянути скаргу позивача від 10.08.2015.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що відповідач в своєму рішенні від 25.08.2015 № 19/4-35853-12 жодним чином не вирішив по суті вимог скарги ОСОБА_1: 2 та 4, а третю вимогу скарги ОСОБА_1 від 10.08.2015 не розглянув об'єктивно та всебічно.

З вищенаведеного, на переконання позивача, вбачається, що рішення відповідача від 25 серпня 2015 року № 19/4-35853-12 не є обґрунтоване, а отже, протиправне.

Крім того, на думку позивача, таким рішенням суб'єкта владних повноважень порушено його конституційне право (ст. 40 Конституції України) на отримання саме обґрунтованої відповіді на свою скаргу.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Генеральна прокуратура України подала письмові заперечення від 28.10.2015 вих. № 05/3-11693-15, в яких зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки ГПУ надано скаржнику відповідь по суті порушених питань, в межах повноважень та у передбачений законом строк.

Порушень вимог чинного законодавства та прав позивача при розгляді його скарги від 10.08.2015 ГПУ допущено не було.

Правомірність прийнятого рішення від 25.02.2015 за запитом позивача від 16.02.2015, з чим позивач не погодився та звернувся до відповідача зі скаргою від 10.08.2015, підтверджено постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19.06.2015 у справі № 826/5104/15 (набрала чинності 23.09.2015), якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У своїх письмових запереченнях, відповідач просив в задоволенні позову повністю відмовити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Генеральної прокуратури України із запитом на інформацію.

У відповідь на вказаний запит на інформацію, відповідачем підготовлено листа від 25.02.2015 вих. № 23-277вих-15.

Не погодившись з таким рішенням ГПУ, ОСОБА_1 23.03.2015 за захистом, на його думку, порушених прав, свобод та інтересів, звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з вимогами до Генеральної прокуратури України про визнання листа від 25.02.2015 вих. № 23-277вих-15 таким, що не відповідає суті його заяви від 16.02.2015, а отже є необґрунтованим та зобов'язання ГПУ повторно розглянути його запит на інформацію від 16.02.2015.

За наслідками розгляду вказаних вище вимог ОСОБА_1, Окружним адміністративним судом м. Києва 19 червня 2015 року ухвалено постанову (справа № 826/5104/15), якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2015 (справа № 826/5104/15) апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2015 року - без змін.

У той же час, 10 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із скаргою до Генеральної прокуратури України.

Суть скарги стосувалась запиту на інформацію позивача від 16.02.2015 адресованого ГПУ, на який останньою надано відповідь від 25.02.2015 вих. № 23-277вих-15, яку позивач вважає формальною та такою, що не розкриває суті його запиту на інформацію від 16.02.2015.

У відповідь на скаргу позивача від 10.08.2015 Генеральною прокуратурою України підготовлено відповідь від 25.08.2015 вих. № 19/4-35853-12.

Позивач вважає, що таке рішення відповідача не містить вирішення по суті другої та четвертої вимог його скарги від 10.08.2015, а вимога третя його скарги від 10.08.2015 не розглянута відповідачем об'єктивно та всебічно, що свідчить про протиправність такого рішення.

Незгода позивача з протиправним рішенням відповідача та необхідність в зобов'язанні відповідача повторно розглянути його скаргу від 10.08.2015 обумовили позивача звернутись до суду.

Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення позивача та представника відповідача, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України «Про звернення громадян».

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР в редакції чинній в момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Скарга - це звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

За приписами ст. 16 Закону № 393/96-ВР, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Громадянин може подати скаргу особисто або через уповноважену на це іншу особу.

До скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Згідно з ст. 18 Закону № 393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

В статті 19 Закону № 393/96-ВР визначені обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Так, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду запиту на інформацію позивача від 16.02.2015 відповідачем 25.02.2015 прийнято рішення № 23-277вих-15.

За наслідками оскарження прийнятого відповідачем рішення № 23-277вих-15 від 25.02.2015, Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 826/5104/15 винесено постанову від 19.06.2015.

У своїй постанові від 19.06.2015 суд зазначив, що оскільки заява позивача була названа як «запит на інформацію», посадовими особами прокуратури він був розглянутий у порядку норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», так як тільки цей законодавчий акт визначає таку форму звернення до державних органів як «запит на інформацію».

Дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, Окружний адміністративний суд м. Києва своєю постановою від 19.06.2015 у справі № 826/5104/15 в задоволенні позовних вимог відмовив.

Вказана постанова Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/5104/15 набрала законної сили 23 вересня 2015 року (ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2015 у справі № 826/5104/15).

За приписами ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне врахувати таку обставину та виходячи з того, що скарга позивача від 10.08.2015 ґрунтується на правовідносинах, що склались між ним та ГПУ щодо розгляду запиту на інформацію від 16.02.2015 та наданої суб'єктом владних повноважень відповіді від 25.02.2015 вих. № 23-277вих-15, з приводу чого існує рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 826/5104/15, та на яку (скаргу від 10.08.2015) відповідачем надано обґрунтовану відповідь від 25.08.2015 вих. № 19/4-35853-12, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, в зв'язку із чим, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що позивач, відповідно до приписів пункту десятого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI, звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 69-71, ст. 94, ст. 122, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя І.М. Погрібніченко