Справа № 159/1916/15-а 2-а/159/81/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2016 року Справа № 876/5959/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Ковельська районна виконавча дирекція Волинського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Волинське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області про визнання дій відповідача в частині несвоєчасної виплати заробітної плати при звільненні протиправними та стягнути з нього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 11232,65 грн та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу всіх сум, що належали їй до виплати в день звільнення. Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області на користь ОСОБА_2 11028,42 грн середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.01.15 р. по 24.03.15 р. включно та 200 грн. моральної шкоди. В решті позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятою постановою суду першої інстанції, її оскаржив відповідач - управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області. Вважає оскаржувану постанову незаконною, а тому просить її скасувати та прийняти нову , якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічно запереченню на адміністративний позов, зазначаючи при цьому, що суд не довів вину (умисну невиплату лікарняних за наявності можливості здійснення такої виплати) управління щодо несвоєчасного розрахунку з позивачем. Кошторисом управління Пенсійного Фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі на 2015 рік не передбачається витрат на оплату листків непрацездатності, оскільки такі витрати здійснюються за фінансування Фондом соцстрахування з тимчасової втрати працездатності. Законом чітко передбачено порядок фінансування Фондом соцстрахування з тимчасової втрати працездатності страхувальників - роботодавців на оплату листків непрацездатності, то висновок суду про те, що управління не довело, що повний розрахунок з позивачем не був проведений з причин незалежних від нього, є безпідставним. Крім того, судом не враховано той факт, що обчислення середньої заробітної плати розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням здійснюється згідно постанови КМУ № 1266 від 26.09.2001 року, за якою і було здійснено розрахунок 204,23 грн. середньоденної заробітної плати, тобто ця постанова застосовується виключно для розрахунку виплат у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. Згідно пп."л" п.1 постанови КМУ «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995, даний порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться із середньої заробітної плати, тобто при розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню Порядок №100, а не №1266.Так як, середня заробітна плата за Постановою № 100 ОСОБА_2 складає 135,43 грн, відповідно 135,43 х 54робочі дні = 7313,22грн. Щодо моральної шкоди, то апелянт вважає, що судом не доведено наявність моральних душевних страждань. З наданих ОСОБА_2 копій епікризу, лікування позивач проходила у зв'язку зі станом здоров'я, тобто погіршення стану здоров'я позивача не пов'язано з порушення строку проведення повного розрахунку. Тому стягнення 200 гривень моральної шкоди з управління вважає безпідставним.

Суд у відповідності до ч.1 ст.41 КАС України відзначає, що коли відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.15 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, застосовуючи положення ст.195 КАС України, виходячи за межі доводів апеляційної скарги, дійшла до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що позивач працювала в управлінні Пенсійного Фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі Волинської області та 08.01.2015 року була звільнена з посади головного спеціаліста відділу по контрольно-перевірочній роботі у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності, дані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача.

Як вбачається з копії листка непрацездатності серії АГ1 №113450, що є продовженням листка №113793, виданого на ім'я позивача Ковельською ЦРП 03.12.2014 р., позивач хворіла, тривав відновлювальний період після перенесеного нею ішемічного інсульту, перебувала на амбулаторному лікуванні. 29.12.2014 р. позивач була направлена на МСЕК. 05.01.2015 р. оглянута МСЕК і за висновками МСЕК 31.12.2014 року визнана інвалідом 2 групи загального захворювання. Звільнялась від роботи в період з 04.12.14 р. по 31.12.14 р.. До роботи не стала, так як була визнана інвалідом. Її середньоденна заробітна плата складає 204,23 грн, сума до виплати за листком непрацездатності - 3880,37 грн.

Зазначений листок непрацездатності позивачем було надано відповідачеві 05.01.15 року, що стверджується копією журналу обліку листків непрацездатності працівників управління форми С 07-32.

Разом з тим, заява-розрахунок №340/04-10-22 по листку непрацездатності позивача лише 16.01.2015 року відповідачем оформлена та надіслана директору Ковельської районної виконавчої дирекції Волинського обласного відділення ФССзТВП на здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення на суму 7538,40 грн, у тому числі позивачеві як застрахованій особі, коштів Фонду соцстрахування з тимчасової втрати працездатності в розмірі 3880,37 грн за 19 днів періоду непрацездатності з 04.12.2014 року по 31.12.2014 року згідно листка непрацездатності.

Згідно з копією наказу № 02-0 від 08.01.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_2», позивач була звільнена з роботи з 08.01.2015 р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по інвалідності (ст. 38 КЗпП України) на підставі її ж заяви від 06.01.2015 року, довідки МСЕК від 31.12.2014 року серії 12ААА №136478. Цим же наказом відділ виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності було зобов'язано провести з позивачем повний розрахунок, виплативши грошову компенсацію за 18 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

З копії табеля робочого часу управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі за січень 2015 року вбачається, що позивач працювала у 2015 року три робочих дні, у тому числі і 08 січня 2015 року.

Попри те, у день звільнення - 08 січня 2015 року - повного розрахунку з позивачем відповідачем як роботодавцем проведено не було.

Як слідує з копії розрахункового листа, що містить відмітку про вручення 09.01.2015 року, позивачеві нараховано до виплати при звільненні 6635,13 грн, в тому числі: 3880,37 грн за лікарняним листом, наданим позивачем відповідачеві 05.01.2015 року.

Таким чином, як встановлено судом, зазначені у розрахунковому листі суми є тими, що підлягали виплаті позивачеві у день її звільнення.

Вказані обставини сторонами не заперечуються та в силу вимог ч. 3 ст. 72 КАС України доказуванню не підлягають.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із такого.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові зарплату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Як встановлено судом, 16.01.2015 року відповідачем надіслано Ковельській районній виконавчій дирекції Волинського обласного відділення Фонду соцстрахування з тимчасової втрати працездатності заяву-розрахунок на здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення позивачу як застрахованій особі - коштів Фонду в розмірі 3 880,37 грн за 19 днів непрацездатності з 04.12.14 р. по 31.12.14 р. згідно листка непрацездатності.

Згідно виписки по рахункам виконавця від 17.01.2015 року кошти на рахунок відповідача, що не включали суму коштів, належних до виплати позивачеві за листком непрацездатності, наданим позивачем відповідачеві 05.01.15 року, надійшли відповідачеві 17.01.2015 року.

Згідно з копією відомості № 1 на перерахування на карткові рахунки працівників відповідача за січень 2015 р. лікарняних за грудень 2015 р., позивачеві перераховано 1503,54 грн лікарняних за грудень 2015 р.

Згідно з копією відомості № 2 на перерахування на карткові рахунки працівників відповідача за січень 2015 р. зарплати за першу половину січня 2015 р. (аванс), позивачеві перераховано 2001,15 грн зарплати.

Отже, відповідачем 17.01.15 р. проведено з позивачем частковий розрахунок.

Суд першої інстанції також встановив, що згідно копії виписки по рахунку від 25.03.2015 р., кошти на рахунок відповідача, що включали суму, належну до виплати позивачеві за листом непрацездатності, наданим позивачем відповідачеві 05.01.2015 р., надійшли відповідачеві 25.03.2015 р.

Згідно з копією відомості №20 на перерахування на карткові рахунки працівників відповідача за березень 2015 р. лікарняних за січень 2015 р., позивачеві перераховано 3174,14 грн лікарняних за січень 2015 р.

Згідно з копією виписки по картрахунку № 676 246 на прізвище ОСОБА_2 у ПАТ КБ "Приватбанк" за період з 01.01.2015 р. по 26.03.2015 р. відповідачем перераховувались позивачеві суми зарплати: 17.01.2015 р. - 2 001,15 грн. та 1 503,54 грн; 05.02.2015 р. - 73,48 грн, 25.03.2015 р. - 3 174,14 грн.

Таким чином встановлено дату остаточного розрахунку відповідача з позивачем у зв'язку з її звільненням 08.01.2015 р. - 25.03.2015 р.

Згідно з копією листа відповідача № 2 365/04 - 50 22 від 16.03.2015 р., останній повідомив позивача, що станом на 12.03.2015 р. його заборгованість перед нею по зарплаті відсутня, однак, наявна заборгованість Ковельської районної виконавчої дирекції Волинського обласного відділення Фонду соцстрахування з тимчасової втрати працездатності перед ним за лікарняним листком серії АГ1 № 113 450 в сумі 3 880,37 грн за період з 04.12.2014 р. по 31.12.2014 р.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не вжив достатніх заходів до того, щоб провести повний розрахунок з позивачем у день її звільнення і не надав суду переконливих доказів того, що повний розрахунок з позивачем ним не було проведено з причин, не належних від нього, або його винуватості цьому немає. І з тих підстав прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Копія наказу про звільнення видається на вимогу працівника.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Згідно статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, у випадках стягнення належної особі заробітної плати строк звернення не застосовується.

Відповідно до статті 94 заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно статті 2 Закону України "Про оплату праці" основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Отже, в даному випадку середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку не відноситься ні до основної ні до додаткової заробітних плат, тобто є санкцією, а не заробітною платою.

Тобто, вказана санкція у вигляді стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не належить до сум, що належать позивачу та підлягає сплаті у день його звільнення.

Таким чином, оскільки стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не є заробітною платою, та не підпадає під дію ч.2 ст.233 КЗпПП України, то для звернення до суду із вимогою про стягнення такої суми, застосовується строк звернення передбачений законодавством.

Правовідносини по даній справі стосуються питання проходження та звільнення з публічної служби, а тому до даних правовідносин застосовуються встановлені законодавством строки звернення до суду.

Так, відповідно до ч.3 ст. 99 КАС України, для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як зазначалось раніше, позивач 08.01.2015 року був звільнений з публічної служби і в цей день був присутній на роботі. Повний розрахунок з нею проведено в цей день не було, а такий було проведено лише 05.02.2015 року, а 25.03.2015 року кошти за заявою-розрахунком були перераховані Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності управлінню Пенсійного фонду України в м. Ковелі та Ковельському районі і в цей же день ці кошти перераховано на картковий рахунок позивача.

Проте, зважаючи на обізнаність позивача про не проведення з нею 08.01.2015 року ні наступного дня розрахунку при звільненні з публічної служби, ОСОБА_2 лише 07.04.2015р. звернувся до суду за захистом своїх прав, тобто зі спливом місячного строку звернення передбаченого законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Таким чином, правовий припис "в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом" означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, які встановлені законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду, що пов'язане зі специфікою правовідносин, а також має сприяти наданню доказів, підвищує їхню достовірність і тим самим сприяє встановленню істини у конкретній адміністративній справі.

Дана норма закону означає, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Необхідно зазначити, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, що беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду адміністративного позову за умови, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Оскільки, колегія суддів не вбачає причини пропущення строку звернення до суду, поважними, а також те, що позивач при зверненні до суду не навів жодних причин пропуску строку звернення та не надав доказів які б обґрунтували поважність причин пропущення строку, то наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду на підставі статті 100 КАС України

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Таким чином, застосовуючи положення ч.1 ст.195 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки позивач звернувся до суду з вказаним позовом з порушенням строку звернення до суду, то позовні вимоги, як то передбачено ст.100 КАС України, підлягають залишенню без розгляду у зв'язку із поданням позову після закінчення строків, встановлених ст.233 КЗпП України, і суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд звертає увагу на вимоги ч.2 ст. 21 КАС України за якими слідує, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже в частині позовної вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно закрити провадження у даній справі та роз'яснити позивачу про його право на звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства.

Одночасно необхідно зазначити, що згідно п. 4 частини першої ст. 18 КАС України усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до п. 7 частини першої ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини другої ст. 18 КАС України визначено, що окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, зокрема коли однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

В даному випадку, управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області виступає як роботодавець, а ОСОБА_2 - державним службовцем та відповідно спірні правовідносини стосуються звільнення з публічної служби.

Враховуючи зазначене, предметна підсудність даної справи відноситься до категорії адміністративних справ, які підсудні окружному адміністративному суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, відтак оскаржувана постанова підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 100, 155, 160, 195, 197, 198, 202, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області задовольнити частково.

Постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 15.05.2015 року у справі № 159/1916/15-а скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі Волинської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Ковельська районна виконавча дирекція Волинського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Волинське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання дій протиправними, стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні залишити без розгляду.

В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно закрити провадження у даній справі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після надіслання копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

І.М. Обрізко