Справа № 803/1536/14
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року Справа № 876/8547/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кушнерика М.П..,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

представника позивача Шевчука О.А., Чабана Р.Л.

представника відповідача Мельничука М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року у справі за позовом Приватного підприємства «Тигрес» до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

ПП «Тигрес» 30.07.2014 року звернулося в суд з адміністративним позовом до Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 23 липня 2014 року за № про зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 51190 грн., податкове повідомлення-рішення № про завищення суми бюджетного відшкодування ПДВ у розмірі 63285 грн. за основним платежем та 15281,25 грн. за штрафними санкціями та податкове повідомлення-рішення № про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 104866 грн. за основним платежем та 26216,50 за штрафними санкціями.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області від 23 липня 2014 року за №, № та №.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в ході перевірки не встановлено факту реального здійснення господарських операцій між ПП «Тигрес» та ТОВ «Гранд Стройгефест», оскільки контрагент за юридичною адресою не знаходиться, а первинні документи складені ним не можуть братися до уваги як достовірні. Разом з тим, апелянт зазначає, що ТОВ «Гранд Стройгефест» не має основних засобів, трудових ресурсів та виробничих потужностей. Факт відсутності управлінського та технічного персоналу, складських приміщень та транспортних засобів свідчить про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання будь-яких послуг, та постачання товарів, що являється доказом про відсутність реальності господарських операцій. Вважає, що податкові повідомлення-рішення винесені правомірно та просить в задоволенні позову відмовити повністю.

При апеляційному розгляді представник податкового органу вимоги апеляційної скарги підтримав з зазначених в ній підстав.

Представники позивач апеляційну скаргу заперечили вважаючи ухвалене рішення законним та обогрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що ПП «Тигрес» зареєстроване як юридична особа, основний вид діяльності - виробництво ігор та іграшок, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

В період з 25 червня 2014 року по 2 липня 2014 року Луцькою ОДПІ ГУ Міндоходів проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПП «Тигрес» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (ПДВ) у зменшення податкових зобов'язань з ПДВ наступних звітних періодів за січень 2014 року, за результатами якої складено акт від 9 липня 2014 року за №3163/15.1/32649980.

Перевіркою встановлено порушення: пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, якими ПП «Тигрес» завищено суму податкового кредиту за грудень 2013 року на суму 219 341 грн., що призвело до заниження позитивного значення за грудень 2013 року на суму 104 866 грн.; порушення абзацу «а» пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого ПП «Тигрес» завищено суму бюджетного відшкодування за січень 2014 року на суму 63 285 грн.; пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, якими ПП «Тигрес» завищено суму податкового кредиту за січень 2014 року на суму 42 833 грн., що призвело до завищення від'ємного значення за січень2014 року на суму 42 833 грн.

Не погодившись з висновками перевірки, позивач подав заперечення від 14 липня 2014 року на акт від 9 липня 2014 року за №3163/15.1/32649980 разом із первинними документами.

Листом від 21 липня 2014 року №10060/10/0318-15-01 ГУ Міндоходів у Волинській області підтвердило висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 9 липня 2014 року за №3163/15.1/32649980.

За результатами адміністративного оскарження та на підставі акту перевірки від 9 липня 2014 року за №3163/15.1/32649980 Луцькою ОДПІ ГУ Міндоходів винесено податкові повідомлення-рішення від 23 липня 2014 року № про збільшення суми грошового зобов'язання з ПДВ у розмірі 131 082 грн. 50 коп., в тому числі 104 866 грн. - за основним платежем та 26 216 грн. 50 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями; від 23 липня 2014 року № про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 63 285 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 15 821 грн. 25 коп.; від 23 липня 2014 року № про зменшення розміру від'ємного значення суми ПДВ у розмірі 51 190 грн.

З акту перевірки від 9 липня 2014 року за №3163/15.1/32649980 вбачається, що ПП «Тигрес» включено до податкового кредиту грудня 2013 року передоплату за тканини ТОВ «Гранд Стройгефест» на суму ПДВ 219 341 грн. та до податкового кредиту січня 2014 року передоплату за тканини на суму ПДВ 42 833 грн. 33 коп.

Разом з тим, висновки перевірки базуються на акті перевірки від 1 квітня 2014 року №1824/15-53-23-3/38644030, яким встановлено що відповідно до інформації, що міститься у підсистемі «Реєстрація ПП» системи «Податковий блок» ТОВ «Гранд Стройгефест» відсутнє за місцезнаходженням. ТОВ «Гранд Стройгефест» в січні 2014 року мало фінансово-господарські взаємовідносини із значною кількістю контрагентів з великими обсягами сум по придбанню та реалізації, що потребує наявності адміністративно-господарських ресурсів. Проте, підприємство не має основних засобів, трудових ресурсів та виробничих потужностей. Факт відсутності управлінського та технічного персоналу, складських приміщень та транспортних засобів свідчить про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання будь-яких послуг, та постачання товарів.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що так як позивач правомірно включив до податкового кредиту грудня 2013 року передоплату за тканини ТзОВ «Гранд Стройгефест» на суму ПДВ 219 341 грн. та до податкового кредиту січня 2014 року передоплату за тканини на суму ПДВ 42 833 грн. 33 коп., тому висновки податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з п. п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

З матеріалів справи видно, що копіями первинних бухгалтерських документів (договір, видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, податкова накладна) підтверджується факт отримання від ТОВ «Гранд Стройгефест» згідно з договором товару.

Виходячи з вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99 №996-ХГУ обґрунтування відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88.

Згідно з Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, первинні документи ( на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обовязкові реквізити, як: назва підприємства, установи, від імені яких складено документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим і нормативним актам.

Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства.

Як видно з матеріалів справи, між ПП «Гранд Стройгефест» (продавець) та ПП «Тигрес» (покупець) 30 жовтня 2013 року укладено договір №3010, відповідно до умов якого продавець зобов'язується передати у власність покупця тканини, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах викладених у цьому договорі. Кількість, асортимент, якість, ціна та вартість окремої партії товару визначається сторонами у специфікації, що є невід'ємною частиною цього договору.

Реальність господарських операцій підтверджується первинними документами: видатковою накладною від 27 лютого 2014 року №3015, товарно-транспортною накладною від 27 лютого 2014 року №3015, податковими накладними від 27 листопада 2013 року, 27 грудня 2013 року та від 28 січня 2014 року, внутрішніми накладними на складське переміщення, номенклатурними специфікаціями на кінцевий виріб, який має бути виготовлений з даної тканини, висновком державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 4 березня 2014 року №14694.

Колегія суддів враховує те, що в подальшому позивачем було реалізовано третім особам вироблену з поставленої тканини кінцеву продукцію.

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом. судом першої інстанції правильно встановлено, що долучені позивачем документи мають усі необхідні реквізити та відомості та відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, і в суду немає підстав ставити під сумнів їх достовірність. Податкові накладні, які засвідчують факт придбання послуг, також належно оформлені.

Таким чином, надані позивачем докази суд приймає до уваги, як такі, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій щодо поставки тканин ТОВ «Гранд Стройгефест» виходячи з вищенаведеного.

Колегія суддів не бере до уваги покликання апелянта на те, що ТОВ «Гранд Стройгефест» за юридичною адресою не знаходиться, не має основних засобів, трудових ресурсів та виробничих потужностей, а первинні документи складені ним не можуть братися до уваги як достовірні, з огляду на наступне.

У відповідності до законодавства України платник податків не може нести відповідальності за дії чи бездіяльність своїх контрагентів.

Відповідно до ст.ст.46-49 Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Якщо контрагент позивача в подальшому не дотримувався у своїй діяльності законодавчих норм, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо них.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Також відсутність контрагента позивача за юридичною адресою не є самостійною правовою підставою для визнання правочину нікчемним.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятих ним рішень.

Статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову - без змін, якщо визнає що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 160 ч. 3, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2014 року у справі №803/1536/14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складання ухвали в повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

М.П. Кушнерик

Ухвала у повному обсязі складена 02.02.2016 року.