Справа № 804/14884/15
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
при секретарі Баришніковій Д.Г.,
представника позивача ОСОБА_1;
представника відповідача ОСОБА_2;
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопрогресбуд» до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що висновки перевіряючих не ґрунтуються на дійсних фактичних обставинах та зроблені у зв'язку з невірним застосуванням норм податкового законодавства, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними та таким, що підлягають скасуванню, оскільки прийняті податковим органом без достатніх на те правових підстав.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2014 р., яка залишена в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2014 у задоволенні позову ТОВ «Нікопрогресбуд» було відмовлено.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.09.2015 касаційну скаргу ТОВ «Нікопрогресбуд» задоволено частково, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.03.2014 р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2014 р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Мотивуючи вищевказане судове рішення Вищий адміністративний суд України посилався на наступне:
- передчасність висновків судів першої та апеляційної інстанції щодо правомірності висновків податкового органу з приводу включення до оподатковуваного доходу позивача сум заборгованості перед підприємствами ПП «Адверса Плюс» та ТОВ «Інвест-Ком Центр»;
- відсутність підстав для віднесення заборгованості позивача перед підприємствами щодо яких винесено постанови про визнання їх банкрутами до категорії безнадійної, оскільки під час проведення ліквідаційної процедури відповідна заборгованість може бути стягнута за ініціативою ліквідатора;
- не перевірено судами першої та апеляційної інстанції та не достеменно встановлено завершення процедур банкротства контрагентів позивача, а тому висновок про правомірність віднесення відповідних сум заборгованості до складу доходів, що підлягають оподаткуванню, а також виключення зі складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, нарахованих на вартість отриманих від вказаних контрагентів товарів/послуг, є передчасними;
- ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не перевірено доводів податкового органу, які викладені в акті перевірки щодо фактичного нездійснення господарських операцій позивачем;
- поза увагою судів залишилось питання господарської та економічної доцільності укладення ідентичних договорів з ТОВ «Анкей» та ПП «Астек Плюс», а також які саме аспекти господарської діяльності позивача зумовили необхідність їх укладення;
- поза увагою судів залишилось питання проведення позивачем вантажно-розвантажувальних робіт на виконання умов договору поставки №10/02/11 від 01 жовтня 2011 року, укладеного з ТОВ «Церера-Агро», оскільки за умовами зазначеного договору саме на позивача покладалось вчинення відповідних дій.
Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у своїй ухвалі від 23.09.2015 зазначила, що під час нового розгляду справи, суду першої інстанції слід звернути увагу на дослідження доказів, які б підтверджували факт виконання господарських зобов'язань, з'ясувати їх економічний зміст та господарську мету, встановити рух активів при здійсненні господарських зобов'язань, а також використання отриманих благ у господарській діяльності позивача.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позовній заяві, надав суду додаткові письмові пояснення звертаючи увагу суду на те, що податковим органом при складанні акту було допущено ряд арифметичних помилок, які вплинули на висновки податкової інспекції.
Відповідач - Нікопольська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Дніпропетровській області в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в задоволенні адміністративного позову відмовити, вказуючи, що в ході проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Нікопрогресбуд» встановлено ряд порушень Податкового кодексу України з боку позивача, що і стало підставою для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.
В період з 11.11.2013 р. по 20.12.2013 р. у відповідності до положень п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, мт. 77 та п. 82.1 ст. 82 Податкового кодексу України на підставі наказу ОДПІ від 23.10.2013 р. № 421 Нікопольською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Нікопрогресбуд» (реєстраційний номер облікової справи платника податків 34124403) з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.10.2011 р. по 31.12.2012 р., за результатами якої складеного акт № 1582/221/34124403 від 26.12.2013 р. (т. 1 а.с. 19-85).
Перевіркою ТОВ «Нікопрогресбуд» встановлено наступні порушення:
- п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 розділу ІІІ, п. 138.1, п.138.2, п.138.4 ст.138, пп. 139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, з урахуванням норм пп.14.1.36, пп.14.1.231 п.14.1 ст.14, пп. 159.1.2 п.159.1 ст. 159 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в період, що перевірявся, на загальну суму 579 239,48 грн., у тому числі за 2-4 квартал 2011 року на суму 71 908,98 грн., за 2012 рік на суму 507 330,50 грн.;
- п. 135.5.4 п.135.5 ст. 135 розділу ІІІ, п. 138.1, п. 138.2, п. 138.4 ст. 138, пп.139.1.9, п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, з урахуванням норм пп.14.1.36, пп.14.1.231 п.14.1 ст.14, п. 159.1 ст. 159 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток за період, що перевірявся на загальну суму 224 282,36 грн., у тому числі за 2-4 квартали 2011 року у обсязі 224 282,36 грн.;
- ст.185, п.198.6, п. 198.1, п.198.3 ст. 198 розділу V Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податку на додану вартість за період, що перевірявся всього на суму 107 385,91 грн., у тому числі: березень 2012 року на 58 277,57 грн., за квітень 2012 року на 1 600,0 грн., за травень 2012 року на 47 508,34 грн.;
- пп. 168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України, в результаті чого підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 1 920,00грн. в т.ч. за 2011 рік - 880,50 грн.; за 2012 рік - 1 039,50 грн.;
- п.46.1 ст.46, пп.47.1.3 п.47.1 ст.47, п.51.1 ст.51 Податкового кодексу України за подання з недостовірною інформацією податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку за формою №1ДФ за ІV кв. 2012 року.
Не погоджуючись із висновками, викладаненими в Акті пеервірки №1582/221/34124403 від 26.12.2013 р. позивачем до ОДПІ були подані письмові заперечення (т. 1 а.с. 86-95) за результатами розгляду яких відповідачем 23.01.2014 р. за вих. № 1562/07-22-02 була надана відповідь про відмову у задоволенні заперечень (т. 1 а.с. 96-98).
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на підставі таких висновків спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Як встановлено в ході розгляду справи, спірні суми витрат в розмірі 1952559,56 грн. та податкового кредиту в розмірі 107385,91 грн. сформовані позивачем за взаємовідносинами з ПП «Адверса Плюс», ТОВ «Інвест Ком Центр», ТОВ «Церера Агро», ТОВ «Анкей», ТОВ «Астек Плюс», які мали місце у 2-4 кварталі 2011 року, березні - травні 2012 року.
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування витрат та податкового кредиту позивачем подані до суду копії первинних документів з яких вбачається, що 01.10.2011р. між ТОВ «Нікопрогресбуд» та ТОВ «Анкей» укладено договір №40/05/11 та №39/05/11 згідно яких ТОВ «Анкей» виконувало будівельно монтажні роботи на користь позивача.
Згідно п.2.4 договорів від 01.10.2011 р. оплата здійснюється після підписання сторонами акта виконаних робіт, платіжним дорученням на суму 979 000,00 грн. та на суму 230 000,00 грн. з урахуванням ПДВ протягом тридцяти банківських днів з моменту підписання відповідного акту.
Згідно податкових та бухгалтерських документів встановлено, що ТОВ «Нікопрогресбуд» отримало у перевіряємому періоді від ТОВ «Анкей» послуги з виконання будівельних робіт (реконструкція аспіраторних систем газоочистки на ПАТ «НЗФ») на загальну суму 291 415,77 грн. у тому числі ПДВ 485 69,46 грн. (рахунок 644 «Податковий кредит» 48 569,46 грн.).
Первинні документи на підтвердження виконання господарських операції між ТОВ «Нікопрогресбуд» та ТОВ «Анкей»: акт приймання виконаних будівельних робіт форми №КБ-2в; рахунок-фактура №530 від 18.10.2011, №606 від 20.10.2011; довідка про вартість виконаних підрядних робіт за жовтень 2011; податкова накладна від 18.10.2011 №530, податкова накладна від 20.10.2011 №606 (т. 1 а.с. 123-150).
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування витрат та податкового кредиту позивачем подані до суду копії первинних документів з яких вбачається, що 18.07.2011 р. ТОВ «Нікопрогресбуд» уклало договір №28/05/11 від 18.07.2011 р. та №35/05/11 від 08.08.2011 з ПП «Астек Плюс», згідно яких отримало будівельно монтажні роботи на суму 84 541,03 грн., розрахунки проведені у безготівковій формі через розрахунковий рахунок на суму 284 700,00 грн.
На виконання підтвердження умов договорів позивачем надані наступні первинні документи: рахунок-фактура №194 від 10.11.2011, №334 від 17.11.2011; довідки про вартість виконаних підрядних робіт за листопад 2011 року, акти приймання виконаних будівельних робіт №КБ-2в; податкова накладна №194 від 10.11.2011 р., №334 від 17.11.2011 р. (т.1 а.с. 151- 175).
З матеріалів справи також вбачається, що 23.12.2011 р. ТОВ «Нікопрогресбуд» було укладено договір № 15/06/11 з ПП «Астек Плюс» згідно з умовами якого Виконавець (ПП «Астек Плюс») зобов'язується надати працівників та відповідну техніку для виконання вантажних робіт у відповідності до заявок Замовника (ТОВ «Нікопрогресбуд»), а Замовник зобов'язується сплатити вартість наданих послуг.
На підтвердження реальності здійснених господарських операцій позивачем надано до суду акти здачі - приймання виконаних робіт (наданих послуг) від 31.01.2012 р., 29.02.2012 р., 30.03.2012 р., акт приймання - передачі векселя від 04.01.2012 р., платіжні доручення про сплату грошових коштів за надіні ПП «Астек Плюс» послуги (т. 1 а.с. 176-196).
На підтвердження існування зазначених взаємовідносин та правомірності формування витрат та податкового кредиту позивачем подані до суду копії первинних документів з яких вбачається, що ТОВ «Нікопрогресбуд» та ТОВ «Церера-Агро» 01.10.2011 р. уклали договір №10/02/11, за яким позивач отримав матеріали та трубну продукцію на суму 268 359,50 грн., у тому числі ПДВ - 44 726,58грн.
На підтвердження реальності даної операції позивач надав суду наступні первинні документи: рахунок-фактуру №7 від 03.10.2011 р.; видаткову накладну №17 від 03.10.2011 р.; податкову накладну №17 від 03.10.2011 р.; рахунок-фактуру №304 від 17.10.2011 р.; видаткову накладну № 304 від 17.10.2011 р.; податкову накладну №304 від 17.10.2011р.; рахунок-фактуру №331 від 21.11.2011 р.; видаткову накладну №331 від 21.11.2011 р.; податкову накладну №331 від 21.11.2011 р.; платіжне доручення №562 від 11.11.2011 р.; акт прийому-передачі векселя від 05.11.2012 р. (т. 1 а.с. 110-122).
Судом встановлено, що для цілей господарської діяльності ТОВ «Нікопрогресбуд» уклало договори суборенди транспортних засобів з ТОВ «Модем ЛТД» № МоН-са1-9 від 31.05.2011 р., предмет договору суборенда а/м КАМАЗ 5320, держ. номер НОМЕР_6; №МоН-са1-10 від 31.05.2011 р., предмет договору - суборенда а/м КАМАЗ 5410, держ. номер НОМЕР_4, з полу причепом держ. номер НОМЕР_5 (т. 1 а.с. 197-210).
Розв'язуючи спір, суд зазначає, що порядок формування платником податків витрат та податкового кредиту за спірний період за вказаними господарськими взаємовідносинами визначений приписами Податкового кодексу України.
Згідно з п. 14.1.36 ст. 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. За змістом п. 22.1. ст. 22 ПК України, об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді. Платник податку для визначення об'єкта оподаткування має право на врахування витрат, підтверджених документами, що складені нерезидентами відповідно до правил інших країн.
Приписами пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України визначено, що витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення.
На підстави наведених законодавчих положень суд доходить до висновку, що при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання товарів повинні бути в наявності первинні документи, що підтверджують здійснення платником податку витрат на такі товари, отримання позивачем таких товарів, використання їх у господарській діяльності позивача.
Як вбачається з Довідки з ЄДРПОУ відносно позивача (т. 1 а.с. 222), видами діяльності позивача є: будівництво житлових і нежитлових будівель; інші спеціалізовані будівельні роботи; інші будівельно - монтажні роботи; вантажний автомобільний транспорт; діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах.
Факт реальності виконання господарських зобов'язань та отримання позивачем від ТОВ «Церера-Агро», ПП «Астек Плюс», ТОВ «Анкей» товару (робіт, послуг) підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, рахунків - фактури, актами здачі - приймання виконаних робіт, платіжними дорученнями.
Суд відмічає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
З огляду на викладене, суд констатує, що події отримання позивачем товарів (робіт, послуг) від ТОВ «Церера-Агро», ПП «Астек Плюс», ТОВ «Анкей» в жовтні - листопаді 2011 року з метою їх використання у власній господарській діяльності, оплати таких товарів оформлені первинними документами, наведеними вище, копії яких наявні в матеріалах справи, що містять усі обов'язкові реквізити, визначені ч. 2. ст. 9 Закону № 996-XIV, а відтак є належними доказами реальності спірних господарських операцій.
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
За приписами п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця та є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу). Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Як зазначено, вище, підстави для виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, порядок його формування, а також порядок виникнення від'ємного значення, визначені ст. 198, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
За умови відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку (покупця) права на формування податкового кредиту, зокрема за відсутністю з боку платника порушення вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 ПК України при формуванні податкового кредиту останній має право на податковий кредит, на який зменшується податкове зобов'язання звітного періоду за правилом пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 200.1 ст. 200 ПК України.
Судом в ході розгляду справи не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, що встановлено податковим органом під час перевірки, будь-які порушення постачальниками товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит.
Суд також зазначає, що платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію. Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Відповідачем не наведено доводів та доказів тому, що позивач діяв без належної обачності та був обізнаним про допущення його контрагентом певних порушень законодавства при створенні підприємства чи веденні господарської діяльності.
Зазначаючи про не спрямованість правочинів між ТОВ «Нікопрогресбуд» та продавцями (постачальниками) на реальне настання правових наслідків, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Фіктивні правочини не віднесені законом до нікчемних, їх недійсність визнається тільки судом. Доводи податкового органу про відсутність власних основних фондів, технічного персоналу, власних виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів у контрагента позивача, за належним їх документальним підтвердженням, можуть служити доказами фіктивності або удаваності цих правочинів (ст.234, 235 ЦК України) при оспорюванні їх в судовому порядку, але не є підставою для самостійного констатування податковим органом факту нереальності правочину. Рішення суду про визнання правочинів між ТОВ «Нікопрогресбуд» та продавцями недійсними внаслідок їх фіктивності ОДПІ до суду не надано, в акті перевірки про наявність такого рішення не зазначено, судом на виконання вимог ст.11 КАС України існування такого рішення не встановлено.
Натомість позивачем, на підтвердження реальності і фактичності здійснених господарських операцій за договірними відносинами з контрагентами, були надані суду належним чином засвідчені копії документів, які відповідають вимогами первинності в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і являються підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Зазначені докази у їх сукупності та взаємозв'язку, на думку суду, спростовують твердження податкового органу про «нереальність» здійснення операцій позивачем з ТОВ «Церера-Агро», ПП «Астек Плюс», ТОВ «Анкей» та наведені в акті перевірки порушення позивачем положень ПКУ: - п.138.1, 138.2, 138.4 ст.138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст.139 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток за період жовтень - листопад 2011 р.; - ст. 185, ст. 188, ст. 198, 201 ПКУ, що призвело до заниження податку на додану вартість за вказаний період на суму107385,91 грн.
Щодо висновків, викладених в Акті перевірки №1582/221/34124403 від 26.12.2013 р. стосовно порушення позивачем: п.п. 159.1.2 п. 159.1 ст. 159 Податкового кодексу України - не зменшення витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток на вартість безнадійної кредиторської заборгованості перед ПП «Адверса Плюс» у сумі 121333,33 грн. (без ПДВ), і, як наслідок, в порушення п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України не включення до складу інших доходів суму безнадійної кредиторської заборгованості у розмірі 145600,00 грн. (з ПДВ) та п.п. 159.1.2 п. 159.1 ст. 159 Податкового кодексу України - не зменшення витрат по рядку 05.1 Декларації «собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг) за 4 квартал 2012 року на вартість безнадійної та сумнівної кредиторської заборгованості перед ТОВ «Інвест Ком Центр» у сумі 712191,81 грн. (без ПДВ), яка виникла внаслідок непред'явлення векселя до платежу протягом одного року від дати його складання, і, як наслідок, в порушення п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135 Податкового кодексу України, не включення до складу інших доходів суми кредиторської заборгованості по взаємовідносинам з ТОВ «Інвест Ком Центр» у розмірі 854630,17 грн. (з ПДВ) як безповоротну фінансову допомогу, суд зазначає наступне.
Так, судом встановлено, що ТОВ «Нікопрогресбуд» видавало наступні прості векселі:
Як встановлено судом з акту №1582/221/34124403 від 26.12.2013 та матеріалів справи, у позивача була наявна станом на 31.12.2012 кредиторська заборгованість по бухгалтерському рахунку 621 «Короткострокові векселі, видані у національній валюті»:
У акті №1582/221/34124403 від 26.12.2013 р. зазначено, що станом на 31.12.2012 р.:
Матеріалами справи підтверджено, що:
- постановою господарського суду Дніпропетровської області від 29.03.2012 у справі № 24/5005/2546/2012, ТОВ «Інвест-Ком Центр» визнано банкрутом. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2012 р. по справі № 4/5005/2546/2012, ТОВ «Інвест-Ком Центр» ліквідовано;
- постановою господарського суду Запорізької області від 24.04.2012 р. по справі №5009/1365/12 ТОВ «Анкей» визнано банкрутом. Ухвалою господарського суду Запорізької області від 22.04.2014 р. по справі №5009/1365/12 ТОВ «Анкей» припинено;
- постановою господарського суду Запорізької області від 21.08.2012 р. по справі №5009/2991/12 ПП «Астек Плюс» визнано банкрутом. Ухвалою господарського суду Запорізької області від 17.10.2012 р. по справі №5009/2991/12 ТОВ «Астек Плюс» припинено.
Суд зазначає, що поняття сумнівної та безнадійної заборгованості визначено в Положенні (Стандарті) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 р. № 237, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.1999 р. за № 725/4018.
Згідно з П(С)БО 10 «Дебіторська заборгованість» безнадійна дебіторська заборгованість - це поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності. Під сумнівним боргом розуміється поточна дебіторська заборгованість, щодо якої існує невпевненість її погашення боржником.
Відповідно до п.п. 159.1.2 п. 159.1 ст. 159 Податкового кодексу України, платник податку - покупець зобов'язаний зменшити витрати на вартість заборгованості, визначену судом чи за виконавчим приписом нотаріуса, у податковому періоді, на який припадає день набрання законної сили рішення суду про визнання (стягнення) такої заборгованості (її частини) або вчинення нотаріусом виконавчого напису.
З наведеного вбачається, що п.п. 159.1.2 п. 159.1 ст. 159 Податкового кодексу України, визначає порядок врегулювання саме сумнівної заборгованості.
З матеріалів справи вбачається, що ПП «Адверса Плюс» і ТОВ «Інвест Ком Центр» не звертались до господарського суду з позовом про стягнення кредиторської заборгованості з ТОВ «Нікопрогресбуд» і будь - яке рішення з цього приводу не приймалось.
Крім того, суд зазначає, що на момент виникнення спірних правовідносин між позивачем і вказаними контрагентами підприємства ліквідовані не були, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рішень господарського суду.
Однією з підстав для оспорюваного донарахування податку на прибуток став висновок податкової інспекції про заниження позивачем оподатковуваного доходу наслідок невключення до його складу безнадійної кредиторської заборгованості за простими векселями, виданими на погашення зобов'язань, за наслідками ліквідації цих векселедержателів у зв'язку із банкрутством.
Відповідно до пп. 135.5.4 п. 135.5 cт. 135 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, до складу інших доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються: вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Згідно пп. «в» пп.14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, безнадійною визнається заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією.
Відповідно до приписів ст. 22 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру.
Строк ліквідаційної процедури не може перевищувати дванадцяти місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на шість місяців, якщо інше не передбачено цим Законом.
Відповідно до статті 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, одним з повноважень ліквідатора є пред'явлення до третіх осіб вимог щодо повернення дебіторської заборгованості банкруту.
Після завершення усіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс.
Якщо за результатами ліквідаційного балансу після задоволення вимог кредиторів не залишилося майна, господарський суд виносить ухвалу про ліквідацію юридичної особи - банкрута. Копія цієї ухвали направляється органу, який здійснив державну реєстрацію юридичної особи - банкрута, та органам державної статистики для виключення юридичної особи з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, а також власнику (органу, уповноваженому управляти майном), органам державної податкової служби за місцезнаходженням банкрута.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про цінні папери і фондовий ринок» (у редакції, що діяла на час видачі позивачем спірних векселів) вексель - це цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).
Відповідно до статті 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» (у тій самій редакції) видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги… У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.
Зі змісту ст. 77 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (запровадженого Конвенцією, що набула чинності для України 06.01.2000), до простих векселів застосовуються такі ж положення, що стосуються переказних векселів, тією мірою, якою вони є сумісними з природою цих документів, зокрема положення щодо строку платежу (статті 33 - 37) та щодо позовної давності (статті 70 і 71).
Згідно зі статтею 33 Уніфікованого закону переказний вексель може бути виданий із таким строком платежу: за пред'явленням; у визначений строк від пред'явлення; у визначений строк від дати складання; на визначену дату.
В силу вимог частини першої статті 70 Уніфікованого закону позовні вимоги до акцептанта, які випливають з переказного векселя, погашаються із закінченням трьох років, які обчислюються від дати настання строку платежу.
Наведене дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності у три роки щодо погашення грошових зобов'язань за простим векселем визначений настанням строку платежу за таким векселем. А відтак, лише після закінчення такого строку позовної давності непогашена заборгованість за векселем трансформується у безповоротну фінансову допомогу, що опосередковується виникненням у платника - векселедавця обов'язку збільшити валовий доход на суму такої допомоги.
У той же час, у разі достовірного встановлення обставини щодо припинення господарського зобов'язання згідно із частиною третьої статті 205 Господарського кодексу України, а саме - у зв'язку з неможливістю виконання у разі ліквідації суб'єкта господарювання, якщо не допускається правонаступництво за цим зобов'язанням, у платника податку (боржника) виникає інший доход із суми непогашеної заборгованості, який відноситься до складу валового доходу звітного періоду, в якому такий доход виник (на дату ліквідації підприємства-кредитора).
У правовідносинах, що виникають у сфері обігу простих векселів, ліквідація векселедержателя та відсутність у нього правонаступників може слугувати підставою для припинення зобов'язань векселедавця відповідно до наведеної норми Кодексу, зокрема, у разі наявності в активах цього векселедержателя на час його ліквідації векселів, які не пред'явлено до сплати.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для віднесення заборгованості позивача перед підприємствами щодо яких винесено постанови про визнання їх банкрутами до категорії безнадійної, оскільки під час проведення ліквідаційної процедури відповідна заборгованість може бути стягнута за ініціативою ліквідатора.
Отже, висновки відповідача з приводу безпідставного включення до оподатковуваного доходу позивача сум заборгованості перед підприємствами ПП «Адверса Плюс» у розмірі 145600,00 грн. (з ПДВ) та ТОВ «Інвест-Ком Центр» у розмірі 854630,17 грн. (з ПДВ), є протиправними.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Оскільки, приймаючи оскаржувані рішення, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ТОВ «Нікопрогресбуд» в повному обсязі
Згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопрогресбуд» до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 25.01.2014р.:
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева