Справа № 2а-6319/11 (2а/185/272/14)
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Київ К/800/34699/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня

2015 року

у справі №2а-6319/11

за позовом ОСОБА_1

до Павлоградської міської ради

про визнання незаконним рішення, зобов'язання укласти договір оренди земельної

ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернуляся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до Павлоградської міської ради, в якому просила визнати рішення Павлоградської міської ради №21-3/VI від 21 грудня 2010 року, в частині відмови позивачу в продовженні строку дії договору оренди земельної ділянки №94 від 01 вересня 2005 року та визнання договору оренди земельної ділянки площею 0,0067 га, розташованої за адресою: м.Павлоград, вул.К.Маркса (р-н кафе «Вечірнє»), таким, що втратив чинність, недійсним; зобов'язати відповідача прийняти рішення про продовження договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2005 року №94, укладений між позивачем та Павлоградською міською радою Дніпропетровської області; зобов'язати відповідача продовжити договір оренди земельної ділянки від 01 вересня 2005 року №94, укладений між позивачем та відповідачем, шляхом укладання додаткової угоди на той же самий строк.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано п.п.8.1. п.8 рішення Павлоградської міської ради від 21 грудня 2010 року № 21-3/УІ, в частині відмови фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в продовжені строку дії договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2005 року № 94 та визнання договору оренди земельної ділянки площею 0,0067 га, розташованої за адресою: м. Павлоград, вул. К.Маркса (р-н кафе «Вечірнє»), таким, що втратив чинність. Визнано протиправними та скасувано п. 9 у частині п.8.1. рішення Павлоградської міської ради від 21 грудня 2010 року №21-3/УІ, про здійснення заходів щодо демонтажу торгівельних павільйонів до 01 квітня 2011 року. Зобов'язано Павлоградську міську раду винести на розгляд на пленарному засіданні сесії Павлоградської міської ради питання щодо укладання договору оренди земельної ділянки загальною площею 0,0067 га, кадастровий номер - НОМЕР_1 з ОСОБА_1 з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2015 року, апеляційну скаргу Павлоградської міської ради задоволено частково, постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року скасовано. Провадження у справі закрито.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, суд апеляційної інстанції виходив з того, що даний позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2015 року скасувати, постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року - залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі рішення Павлоградської міської ради 30 сесії IV скликання № 618 від 02 серпня 2005 року між позивачем та Павлоградською міською радою 01 вересня 2005 року було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 1 рік. Згідно умов договору орендар має переважне право на його поновлення, письмово повідомивши орендодавця не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії.

У жовтні 2010 року позивач повідомив Павлоградську міську раду про бажання подовжити строк дії договору оренди землі. Проте, рішенням відповідача №21-3/УІ від 21 грудня 2010 року (п.8.1) фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 відмовлено в продовжені строку дії договору оренди земельної ділянки.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з позицією суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 Земельного кодексу України, земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до частини 2 статті 140, частини 1 статті 144 Конституції України, місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 80 Земельного кодексу України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (частини 2 та 2 статті 83 Земельного кодексу України).

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що Павлоградська міська рада в даній справі є суб'єктом господарських правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, відповідач має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею.

В цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин іншому, яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

Згідно до частини 2 статті 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Суди не звернули уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування спірною земельною ділянкою. Павлоградська міська рада, як власник землі, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом. Водночас, відповідач владних управлінських функцій у цих відносинах не здійснював.

Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно пункту 6 частини 1 статті 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п.7 Договору, його укладено строком на 1 рік. Орендар має переважне право на його поновлення, письмово повідомивши орендодавця не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку його дії.

Додатковою угодою до договору оренди земельної ділянки №94 від 01.09.2005 року, укладеної між сторонами у справі 05.12.2007 року, було змінено пункт 7 договору оренди.

Вказаний договір подовжено на 3 роки та визначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк за умови дотримання вимог даного договору. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору, письмово повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с.12).

Колегія суддів вважає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність, користування чи оренду, тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, тому що виникає спір про право.

Вищевказані висновки касаційного суду узгоджуються з практикою Верховного Суду України, висловленою в постановах від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 03 червня 2014 року у справі 21-144а14, від 14 лютого 2012 року у справі 21-1041во10 та №21-1042во10, які в силу положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковими для врахування.

За таких умов колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі, оскільки вирішення даного спору не належить до юрисдикції адміністративних судів, його розгляд повинен здійснюватися в порядку господарського судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Доводами касаційної скарги вищевказане не спростовано.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судом апеляційної інстанції правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони ґрунтуються на вимогах норм процесуального законодавства, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2015 року у справі №2а-6319/11 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді