Справа № 825/1142/14
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Київ К/800/42933/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.,

при секретарі: Антипенку В.В.,

за участі: представника Ніжинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного

управління ДФС у Чернігівській області - Смуригіної К.О.,

представників Приватного акціонерного товариства „Ніжинський цегельний завод"

- Давидової Д.О., Лупиноса Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданню касаційну скаргу Ніжинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області (далі - ДПІ) на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року у справі № 825/1142/14 за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства „Ніжинський цегельний завод" (далі - Товариство) до ДПІ,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2014 року Товариство звернулося до суду з адміністративним позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: ДПІ № , № , № від 10 лютого 2014 року щодо збільшення грошових зобов'язань з податку на додану вартість, з доходів найманих працівників, з податку на прибуток приватних підприємств.

Зазначило, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення спростовуються наявними в матеріалах адміністративної справи первинними документами.

22 квітня 2014 року постановою Чернігівського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року, позов задоволено.

Податкові повідомлення-рішення ДПІ № , № , № від 10 лютого 2014 року визнані протиправними та скасовані.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Чернігівського окружного адміністративного суду та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду і ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, з 9 грудня 2013 року до 23 січня 2014 року ДПІ була здійснена документальна планова виїзна перевірка Товариства щодо дотримання ним вимог податкового та іншого законодавства за період з 1 жовтня 2010 року до 31 грудня 2012 року, за наслідками якої 29 січня 2014 року був складений акт перевірки.

У акті перевірки зазначено, що Товариством у порушення вимог п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України занижений податок на прибуток, у розмірі 345 125,00 грн., а також у порушення п.,п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України занижений податок на додану вартість, у розмірі 264 156,00 грн.

10 лютого 2014 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № щодо збільшення Товариству грошового зобов'язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг), у розмірі 309 320,50 грн., № щодо збільшення грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників, у розмірі 510,00 грн., № щодо збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, у розмірі 363 135,75 грн.

Колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову обґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до пп. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.

Відповідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Суди встановили, що 5 травня 2011 року між Товариством та ТОВ „Торговий дім „Оптомаркет" був укладений договір поставки № 05/05-11, відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити покупцю вугільну продукцію, відповідно специфікації, а покупець прийняти та оплатити її на умовах та відповідно, передбаченому цим договором.

15 квітня 2011 року між Товариство та ТОВ „Артемікс-ХХІ" був укладений договір поставки № 15/04-11, згідно якого постачальник зобов'язався поставити і передати у власність покупцеві товар, а покупець прийняти цей товар і оплатити його згідно з умовами даного договору.

1 березня 2011 року між Товариством та ТОВ „Торгпром групп" був укладений договір № 621, відповідно до якого постачальник зобов'язався поставити покупцю вугільну продукцію, згідно специфікації, а покупець прийняти її на умовах та в порядку, передбаченим цим договором.

Для підтвердження виконання зазначених договорів Товариство надало: специфікацію № 1; рахунки-фактури; податкові накладні; накладні на маршрут або групу вагонів; банківські виписки; додаткову угоду № 1; специфікацію вугільної продукції; рахунки; накладні; видаткові накладні; прибуткові накладні; акти прийому передачі вугільної продукції; накладні про маршрут або групу вагонів; рахунки на оплату.

На підтвердження перевезення та відповідності електронних документів чинному законодавству, Товариством був наданий договір № 2000650 від 05.06.2009, укладений із ДТГО «Північно-Західна залізниця» про надання послуг перевезення.

На підставі правил оформлення перевізних документів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 644 від 21.11.2000, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.06.2011 за № 765/19503, на кожне відправлення вантажу, порожніх власних, орендованих вагонів та контейнерів відправник надає станції відправлення перевізний документ (накладну) за формою, наведеною у додатку 1 до цих Правил (п. 1.1).

У касаційній скарзі ДПІ посилається на ухвалу Господарського суду Донецької області від 7 вересня 2011 року у справі № 45/70Б, якою затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс ТОВ „Торгпром груп".

Однак, ухвалою Господарського суду Донецької області була порушена справа про банкрутство ТОВ „Торгпром груп" і не затверджувався звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс.

Відповідно до п. 1. ст. 38 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури: господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо.

Використання товару у власній господарській діяльності підтверджується поясненнями надходження вугілля за 2001 - 2012 роки.

Суди обґрунтовано зазначили, що під час здійснення господарських операцій Товариство та його контрагенти були зареєстровані як юридичні особи та платниками податку на додану вартість.

Крім того, Товариство не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Порушення контрагентами Товариства вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Товариством були надані всі первинні документи на підтвердження господарських операцій з контрагентами.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для їх скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Ніжинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.