Справа № 826/25631/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18 січня 2016 року 12 год. 30 хв. № 826/25631/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славінського Валерія Івановича про визнання протиправними дій та рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" (далі - позивач) до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк") Славінського Валерія Івановича (далі - відповідач) про:

- визнання протиправним рішення відповідача, викладеного у формі повідомлення №3145 від 10 листопада 2015 року, про визнання нікчемним укладеного між ПАТ "Златобанк" та позивачем договору застави №130215/1-Z від 13 лютого 2015 року (далі - оскаржуване рішення);

- визнання протиправними дій відповідача щодо направлення на адресу позивача оскаржуваного рішення;

- зобов'язання відповідача скасувати оскаржуване рішення.

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржуване рішення є безпідставним, протиправним, оскільки, укладаючи генеральний договір про загальні умови і порядок проведення міжбанківських операцій №56/55 (далі - генеральний договір) та договір застави майнових прав №130215/1-Z (далі - договір застави), ПАТ "Златобанк" не відмовлялося від належних майнових прав, укладання договору застави не надавало позивачу ніякої пільги, а тільки забезпечувало належне виконання зобов'язань зі сторони ПАТ "Златобанк" щодо повернення кредиту.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

У подальшому, до суду через канцелярію від представника позивача надійшла письмова заява про часткову зміну предмету позову, яку судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю, а представник відповідача не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як з'ясовано у ході судового розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 24 жовтня 2013 року між ПАТ "Златобанк" та позивачем укладено генеральний договір, предметом якого є порядок складання сторонами цього договору угод на проведення міжбанківських операцій і загальні умови їх виконання.

Умовами генерального договору передбачено різні види міжбанківських угод, зокрема угоди типу "SWAP".

Згідно з п. 3.3 генерального договору, угоди типу "SWAP" - такі угоди, які можуть мати наступні значення:

- угоди, за якими відбувається одночасно купівля і продаж однієї і тієї ж суми іноземної валюти з різними датами валютування;

- обмін МБК (МБД) між сторонами в різних валютах, на обумовлений строк та за курсами, узгодженими сторонами при укладені угоди.

У рамках генерального договору між ПАТ "Златобанк" та позивачем укладені угоди типу "SWAP", на підставі яких:

- 13 лютого 2015 року позивач надав ПАТ "Златобанк" кредит у розмірі 6000000,00 дол. США під 0,1 відсотків річних з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17 лютого 2015 року, згідно підтверджень по системі S.W.I.F.T. у форматі МТ 320 №48005 та №MM45390LT від 13 лютого 2015 року, та відповідно до роздруківки тексту переговорів в системі REUTERS DEALING (далі - кредитний договір №1);

- 13 лютого 2015 року ПАТ "Златобанк" надало позивачу кредит у розмірі 87900986,30 грн. під 0,1 відсотків річних, з кінцевою датою погашення кредиту та відсотків до 17 лютого 2015 року, згідно підтверджень по системі S.W.I.F.T. у форматі МТ 320 №48014 та №MM45389LG від 13 лютого 2015 року, та відповідно до роздруківки тексту переговорів в системі REUTERS DEALING (далі - кредитний договір №2).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором №1 між позивачем, як заставодержателем, та ПАТ "Златобанк", як заставодавцем, укладено договір застави, предметом якого є правовідносини, які виникають у зв'язку з заставою майнових прав у забезпечення вимог заставодержателя відповідно до міжбанківської кредитної угоди, укладеної між сторонами на підставі генеральної угоди та свіфтових повідомлень від 13 лютого 2015 року (кредитного договору №1).

На підставі постанови Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року №105 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Златобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) 13 лютого 2015 року прийнято рішення №30 про запровадження із 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Златобанк". Тимчасова адміністрація запроваджена строком до 13 травня 2015 року.

Постановою Правління Національного банку України від 12 травня 2015 року №310 відкликано банківську ліцензію ПАТ "Златобанк". Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 13 травня 2015 року №99 розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Златобанк". Наказом від 13 травня 2015 року №156 призначено Славінського Валерія Івановича уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ "Златобанк" строком на 1 рік із 13 травня 2015 року по 12 травня 2016 року включно.

Оскаржуваним рішення позивача повідомлено про нікчемність договору застави на підставі п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон).

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч.ч. 2-4 ст. 38 Закону, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч. 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч. 3 цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Як вже зазначено вище, 10 лютого 2015 року відповідачем прийнято оскаржуване рішення про нікчемність договору застави.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач дійшов висновку про нікчемність договору застави, посилаючись на наявність ознак нікчемності правочину, передбачених п.п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону.

У ході розгляду справи судом з'ясовано, що при укладанні договору застави ПАТ "Златобанк" не здійснювало безоплатного відчуження майна, не приймало на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, не відмовлялося від власних майнових вимог.

Крім того, аналізуючи договір застави суд прийшов до висновку, що ПАТ "Златобанк" до дня визнання банку неплатоспроможним не брало на себе зобов'язання, внаслідок чого ПАТ "Златобанк" стало неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

ПАТ "Златобанк" не укладало правочин, умовами якого передбачено платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документам банку.

Судом враховано, що договір застави укладено після віднесення ПАТ "Златобанк" до категорії проблемних. Проте, з урахуванням норм Закону України "Про банки та банківську діяльність", рішення виконавчої дирекції Фонду "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку" від 05 липня 2012 року №2 та постанови Правління Національного банку України "Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства" від 17 серпня 2012 року №346, наслідком віднесення банку до категорії проблемних є здійснення Фондом моніторингу проблемного банку з метою отримання чіткого уявлення про фінансово-господарську діяльність та фінансовий стан проблемного банку, ймовірності його віднесення до категорії неплатоспроможних.

Посилання відповідача на постанову Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року №777/БТ "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Златобанк" до категорії проблемних", якою введено відповідні обмеження у діяльності ПАТ "Златобанк", як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог позивача, за переконанням суду, є необґрунтованими, оскільки укладаючи договір застави позивач не був обізнаний про наявність вказаної постанови, так як вона становить банківську таємницю, доступу до якої позивач не має.

Обмеження, встановлені постановою Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року №777/БТ, яка за своєю правовою природою є ненормативним актом (актом індивідуальної дії) та стосується лише конкретної особи, не є дозволом (ліцензією) у розумінні положень чинного законодавства.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у ході розгляду та вирішення господарської справи №910/15501/15, предметом розгляду якої було визнання недійсним договору застави майнових прав від 13 лютого 2015 року №130215/2-Z, який є аналогічним договору застави, судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що недодержання ПАТ "Златобанк" умов постанови Правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року №777/БТ не є підставою для визнання договору застави недійсним.

Передбачені постановою правління Національного банку України від 04 грудня 2014 року №777/БТ обмеження встановлені ПАТ "Златобанк" як юридичній особі, що входить до банківської системи України, а не обмеження повноважень щодо представництва банку, з боку особи, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону діє від її імені.

Отже, проаналізувавши вище викладені норми та з'ясовані обставини, зважаючи, що доводи відповідача про нікчемність договору застави не знайшли свого підтвердження у ході розгляду та вирішення справи, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення є безпідставним, що, у свою чергу, свідчить про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання протиправним оскаржуваного рішення.

Поряд з цим, заявлені позивачем вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо направлення на адресу позивача оскаржуваного рішення та про зобов'язання відповідача скасувати таке рішення задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Тобто, судовому захисту в адміністративних судах підлягає тільки порушене право, а отже, предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто, впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Аналізуючи вище викладене, суд вважає за необхідне зазначити, що направлення на адресу позивача оскаржуваного рішення не порушує права та інтереси позивача, оскільки відноситься до організаційно-управлінських повноважень відповідача.

Крім того, суд зазначає, що, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України, саме до повноважень суду при вирішенні справи належить визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, дій чи бездіяльності.

Враховуючи, що саме до повноважень суду належить скасування рішень вимога позивача про зобов'язання відповідача скасувати оскаржуване рішення є такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славінського Валерія Івановича про визнання протиправними дій та рішення, зобов'язання вчинити певні дії є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Златобанк" Славінського Валерія Івановича, викладеного у формі повідомлення №3145 від 10 листопада 2015 року, про визнання нікчемним укладеного 13 лютого 2015 року між публічним акціонерним товариством "Златобанк" та публічним акціонерним товариством "Діамантбанк" договору застави майнових прав №130215/1-Z.

3. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

4. Присудити на користь публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" () здійснений ним судовий збір у розмірі 1218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин