Справа № 803/3470/15
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 рокуСправа № 803/3470/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.

суддів: Димарчук Т.М., Дмитрука В.В.,

при секретарі судового засідання Шафранюк І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Національного Банку України про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до Національного банку України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, просив визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 06 липня 2015 року № 3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» з 10 липня 2015 року, поновити його на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту Національного банку України з 10 липня 2015 року, стягнути з Національного банку України в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13 лютого 1992 року позивач працював у Волинському обласному управлінні Національного банку України на посадах ревізора І категорії ревізійного відділу, провідного ревізора, головного ревізора, завідувача обмінного пункту, а наказом Національного банку України від 18 вересня 2003 року №1197-к переведений до центрального апарату Національного банку України на посаду головного аудитора територіального сектора аудиту у Волинській області Департаменту аудиту. Згодом, наказом Національного банку України №295-к від 23 лютого 2012 року позивача було переведено на посаду головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту Національного банку України.

31 березня 2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) не раніше ніж через два місяці.

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року.

При звільненні виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку і компенсацію за 1 календарний день невикористаної основної щорічної відпустки.

Звільнення з роботи позивач вважає незаконним з наступних підстав.

У відповідача не було змін в організації виробництва і праці, оскільки функції Департаменту аудиту, в якому працював позивач, в тому числі щодо здійснення аудиту як територіальних управлінь, так і структурних одиниць, передано після реорганізації Департаменту внутрішнього аудиту. Відповідно ж до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, при звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач в порушення вимог частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством, , а також одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував позивачеві іншої роботи. Позивач працює в системі Національного банку України більше 23 років, а кваліфікація підтверджується встановленням високої надбавки до посадового окладу за професійність у розмірі 30%. З часу попередження про звільнення і на момент звільнення у відповідача були наявні вакантні посади, на яких може працювати позивач, що підтверджується розміщеними на офіційному сайті відповідача оголошеннями.

А тому просить визнати протиправним і скасувати наказ Національного банку України від 06 липня 2015 року № 3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» з 10.07.2015 року, поновити його на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту Національного банку України з 10 липня 2015 року, стягнути з Національного банку України в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивачем 26.01.2016 року за вх. №739/16 подано до суду письмове клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у його відсутності, просив позов задоволити в повному обсязі.

Від представника відповідача 25.01.2016 року за вх. №689/16 надійшло до суду письмове клопотання, в якому просив розгляд справи проводити у відсутності їх представника. В поданих до суду письмових запереченнях проти позову представник відповідача адміністративний позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що з метою вдосконалення організаційної структури Національного банку України постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» та наказом Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» виключено із структури центрального апарату Департамент аудиту, в якому працював позивач, і скорочено штат та чисельність його працівників.

Також зазначено, що позивача письмово попереджено про наступне звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 31 березня 2015 року, що підтверджується складеним актом. Однак, інша робота позивачу не пропонувалась, оскільки наказами Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України» та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к «Про внесення змін до наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к» встановлено скоротити всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року, а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Частиною 1 статті 41 КАС України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З урахуванням наведеного, справу вирішено у відсутності сторін на підставі наявних у ній доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до повного задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 1 і 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 1 статті 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно із статтею 2 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Отже, даний спір є публічно-правовим, оскільки однією із сторін є суб'єкт владних повноважень - Національний банк України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 КАС України окружним адміністративним судам предметно підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Частиною першою статті 24 КАС України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Національного банку України, його посадової чи службової особи розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Таким чином, дана адміністративна справа з урахуванням положень частини другої статті 19 КАС України підсудна Волинському окружному адміністративному суду і розглядається та вирішується колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні спору судом наказ відповідача від 06 липня 2015 року про звільнення позивача з роботи та дії відповідача щодо проведення з позивачем розрахунку при звільненні, вчинені відповідачем як суб'єктом владних повноважень, перевірялися на відповідність вимогам частини третьої статті 2 КАС України.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що відповідач не довів правомірності прийнятого наказу від 06 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи та дій по проведенню розрахунку з позивачем при звільненні з роботи, а тому наказ є протиправним та підлягає скасуванню, дії є протиправними і слід зобов'язати відповідача вчинити певні дії на відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, будь-яка публічна служба є державною службою.

Згідно з частиною другою статті 9 «Особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату» Закону України «Про державну службу» регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 64 Закону України «Про Національний банк України» умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України «Про державну службу». Службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України «Про державну службу», якщо цей Закон не встановлює іншого.

Частиною першою статті 30 Закону України «Про державну службу» встановлено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, і підстави, визначені даним Законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 13 лютого 1992 року позивач працював у Волинському обласному управлінні Національного банку України на посадах ревізора І категорії ревізійного відділу, провідного ревізора, головного ревізора, завідувача обмінного пункту, а наказом Національного банку України від 18 вересня 2003 року №1197-к переведений до центрального апарату Національного банку України на посаду головного аудитора територіального сектора аудиту у Волинській області Департаменту аудиту. Згодом, наказом Національного банку України №295-к від 23 лютого 2012 року позивача було переведено на посаду головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту.

При переведенні на роботу в центральний апарат банку позивачу наказом відповідача від 04 березня 2002 року №23-к з 17 лютого 2003 року присвоєно дев'ятий ранг державного службовця, пізніше наказами відповідача від 18 вересня 2003 року №1197-к - присвоєно сьомий ранг, від 10 жовтня 2005 року №1663-к - присвоєно шостий ранг, від 01 жовтня 2007 року №1313-к - п'ятий ранг державного службовця.

31 березня 2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) не раніше ніж через два місяці, що стверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, письмовим попередженням, актом відповідача про відмову позивача від підпису на письмовому попередженні від 31 березня 2015 року. При цьому із вказаних доказів встановлено, що інша робота позивачу не пропонувалася.

Наказом відповідача від 06 липня 2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Національного банку України Департаменту аудиту у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 10 липня 2015 року. Як підставу звільнення в наказі вказано: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року, акт від 31 березня 2015 року, заява ОСОБА_2 від 26 червня 2015 року, постанову Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України», наказ Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України». Наказ про звільнення підписаний не Головою Національного банку України, а директором Департаменту персоналу відповідно до пункту 4 наказу Національного банку України від 30 грудня 2014 року № 214-од «Про розподіл функціональних обов'язків між Головою Національного банку України, його першим заступником, заступниками та окремими структурними підрозділами центрального апарату Національного банку України» та Додатку до наказу.

Звільнення позивача з роботи суд вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 4 Закону України «Про Національний банк України» Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Національний банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом встановлено, що відповідач протягом 2014 - 2015 років проводив зміни в організації виробництва і праці.

Так, наказами Національного банку України 09 вересня 2014 року № 1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України» та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к «Про внесення змін до наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к» передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Постановою Правління Національного банку України від 22 серпня 2014 року № 523 затверджено Стратегічну програму реформування банківської системи та реорганізації Національного банку України.

Пунктом 6 постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 «Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України» передбачено до 01 грудня 2014 року подати на розгляд Правління проект постанови про реорганізацію структури Національного банку України.

Постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату Національного банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління Національного банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 «Про внесення змін до організаційної структури Національного банку України» були внесені зміни до структури центрального апарату Національного банку України, зокрема, виключено із структури Департамент аудиту із скороченням штату та чисельності працівників та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту; установлено, що працівники Департаменту аудиту забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади. Затверджено структуру Департаменту внутрішнього аудиту з 01 грудня 2014 року і з 01 червня 2015 року; затверджено граничну чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту. Зобов'язано Департамент персоналу унести відповідні зміни до штатного розпису центрального апарату Національного банку України в установленому порядку; підготувати проект наказу про скорочення штату працівників Департаменту аудиту; після затвердження відповідних змін до штатного розпису центрального апарату Національного банку України попередити працівників, які підлягають вивільненню, відповідно до вимог законодавства України про працю.

Наказом Національного банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40, статей 43, 49-2, 49-4 КЗпП України скорочено штат і чисельність працівників, в тому числі Департаменту аудиту. Зобов'язано директора Департаменту персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», навіть у разі зміни власника підприємства (установи, організації), чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. При розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Однак, відповідач не надав доказів, що відбулося фактичне скорочення чисельності або штату працівників.

Так, із структури центрального апарату Національного банку виключено Департамент аудиту та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту.

Затверджена постановою Правління Національного банку України від 01 грудня 2014 року № 759 «Про внесення змін до структури центрального апарату Національного банку України» гранична чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту становить з 01 грудня 2014 року 80, а з 01 червня 2015 року - 60.

В штатному розписі Департаменту аудиту станом на 31 березня 2015 року (попередження позивача про наступне вивільнення) передбачено 35 штатних одиниць, в тому числі в управлінні аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів - 31, у відділі аудиту територіальних управлінь північного регіону - 5 штатних одиниць, а станом на 10 липня 2015 року (звільнення позивача з роботи) - 7 штатних одиниць. В штатному розписі Департаменту внутрішнього аудиту станом на 31 березня і на 10 липня 2015 року передбачено 80 штатних одиниць.

Отже, фактично змінилася організаційна структура відповідача, оскільки його структурний підрозділ Департамент аудиту перетворено на Департамент внутрішнього аудиту, якому передано всі функції Департаменту аудиту. Проте, відповідач на вимоги суду не надав доказів, що зміни в структурі призвели до зменшення чисельності працівників та посад.

Крім того, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6-491цс15.

Таким чином, судом у даній справі встановлено, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце і позивача про наступне вивільнення попереджено відповідачем за два місяці до звільнення з роботи.

Проте, власником - відповідачем Національним банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Так, судом встановлено з пояснень осіб, які беруть участь у справі, з письмових заперечень відповідача проти, з письмового попередження позивача про наступне вивільнення від 31 березня 2015 року, з акта про відмову від підпису на письмовому попередженні про звільнення, що відповідачем інша робота позивачу при звільненні його у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників взагалі не пропонувалася і, відповідно, позивач не відмовлявся від переведення на іншу роботу.

Як на доказ відсутності можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу у банку, відповідач посилається на накази Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к «Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к «Про внесення змін до наказу Національного банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к», якими передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку, а також на те, що відповідно до статті 15 Закону України «Про державну службу» прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі.

Крім того, відповідач не надав доказів, чи були на той час у банку наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, які можна було запропонувати позивачу, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України.

Проте, як встановлено судом із наданих відповідачем на запит суду Переліку вакантних посад Національного банку України (а. с. 73-82), у відповідача станом на 31.03.2015 року (на момент попередження про звільнення) та на 10.07.2015 року (на час звільнення) були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача; відповідачем оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад державних службовців.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну службу» прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Також відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ від 06 липня 2015 року №3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося із порушенням визначеного законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з дня звільнення - з 10 липня 2015 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Посилання представника відповідача в письмових запереченнях на пропуск позивачем місячного строку для звернення до суду, як на підставу для відмови в позові суд до уваги не приймає, оскільки причини пропуску строку звернення саме до окружного адміністративного суду є поважними, так як з моменту попередження про звільнення та винесення наказу про звільнення, позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні Луцької міської клінічної лікарні та Волинської обласної клінічної лікарні з 01.04.2015 року по 21.04.2015 року, з 26.05.015 року по 12.06.2015 року та з 17.06.2015 року по 28.08.2015 року, виписки з яких оглянуті в судовому засіданні та приєднані до матеріалів справи (а.с. 216-221).

Крім того, позивач у встановлений законодавством місячний строк звернувся з позовом про поновлення на роботі та виплату зарплати за час вимушеного прогулу до Луцького міськрайонного суду в порядку ЦПК України, де було відкрито провадження, однак ухвалою даного суду від 02.09.2015 року провадження за його позовом було закрито і роз'яснено про право звернення з таким позовом до Волинського окружного адміністративного суду, що вбачається з оглянутих в судовому засіданні копії позову та ухвал суду (а. с. 35-40). Як встановлено судом позивача було звільнено 10.07.2015 року, а з позовом до суду звернувся 06.08.2015 року, що вбачається з відбитку штемпеля Луцького міськрайонного суду (а. с. 35). З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду 04.09.2015 року. Тобто позивач порушив принципи предметної підсудності подавши у строк, встановлений ч. 3 ст. 99 КАС України, а Луцький міськрайонний суд Волинської області помилково відкрив провадження, тому строк оскарження наказу про звільнення позивача від 06 липня 2015 року № 3380-к «Про звільнення ОСОБА_2» пропущений не з вини позивача.

Крім того, з прецедентного права Європейського Суду про те, що «право на суд», вбачається, що право на доступ є одним з аспектів, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Так у справі Delcourt v. Belgium Європейський Суд з прав людини зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2015 року в справі №876/9587/15 (а. с. 233-235).

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час вимушеного прогулу позивача становить з 11 червня 2015 року по 25 січня 2016 року включно - 138 робочих днів (15 робочих днів у липні, 20 - у серпні, 22 робочих днів у вересні, 22 - у жовтні, 21 - у листопаді, 23 - у грудні 2015 року, 15 - у січні 2016 року). День звільнення 10 липня 2016 року є останнім днем роботи, за який позивачу нарахована заробітна плата при проведенні розрахунку при звільненні.

Згідно з довідками Національного банку України позивачем відпрацьовано у квітні 7 робочих днів і виплата з врахуванням розділу ІІІ ПКМ України від 08.02.1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати, який регулює питання зарахування складових частин зарплати при обчисленні середньої заробітної плати, становить 7 184 грн. 18 коп., у травні відпрацьовано 15 робочих днів, виплата за які становить 6 676 грн. 15 коп.; всього відпрацьовано за два місяці перед звільненням 22 робочих дні, виплата за які становить 13 860 грн. 33 коп.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 630 грн. 01 коп. (13 860 грн. 33 коп. : 22 робочих днів = 630 грн. 01 коп.).

Втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 86 941 грн. 38 коп. (630 грн. 01 коп. х 138 робочих днів прогулу = 86 941 грн. 38 коп.).

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 32 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав за цей час.

З довідки Луцького районного центру зайнятості від 19 січня 2016 року №350145 судом встановлено, що позивач зареєстрований з 03 серпня 2015 року як безробітний і його дохід (отримав коштів по безробіттю) з 03 серпня по 30 листопада 2015 року становить 19 857 грн. 06 коп.

Тому слід зарахувати отриману позивачем допомогу по безробіттю в період вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи в розмірі 19 857 грн. 06 коп. при присудженні йому оплати за час вимушеного прогулу. Отже, до стягнення з відповідача за час вимушеного прогулу позивача підлягає 67 084 грн. 32 коп. (86 941 грн. 38 коп. - 19 857 грн. 06 коп. = 67 084 грн. 32 коп.).

Згідно із пунктами 2 і 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому слід звернути до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9 236 грн. 24 коп. ( 67 084 грн. 32 коп. : 138 робочих днів вимушеного прогулу х 19 робочих днів в місяць в середньому (18 робочих днів у травні + 20 робочих днів у червні : 2 = 19 днів) = 9 236,24 грн.).

Керуючись статтями 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 06 липня 2015 року № 3380-к «Про звільнення ОСОБА_2».

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту Національного банку України з 10 липня 2015 року.

Стягнути з Національного банку України (вулиця Інститутська, будинок № 9, місто Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 43026, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11 липня 2015 року по 25 січня 2016 року включно в розмірі 67 084,32 грн. (шістдесят сім тисяч вісімдесят чотири гривні тридцять дві копійки).

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного аудитора сектора оперативного аудиту відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів Департаменту аудиту Національного банку України з 10 липня 2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 9 236,24 грн. (дев`ять тисяч двісті тридцять шість гривень двадцять чотири копійки) звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 30 січня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич

Судді Т. М. Димарчук

В. В. Дмитрук