Справа № 815/5877/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5877/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд колегією у складі, головуючого судді Бойко О.Я., суддів Катаєвої Е.В., Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Сарварі ОСОБА_1 Акбар, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязання прийняти рішення,-

СУТЬ СПОРУ:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 Акбар, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №412-15 від 30.07.2015 року (повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №394 від 21.08.2015 року) яким відмовлено Сарварі ОСОБА_4 Акбар у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №661-15 від 18.09.2015 (повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за № 432 від 05.10.2015 року) яким відмовлено ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Сарварі ОСОБА_1 Акбар, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман біженцами або особами, які потребують додатковий або тимчасовий захист.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили наступне.

Позивачі, які є громадянами ОСОБА_5 Афганістан, звернулися до ГУ ДМС України в Одеській області із заявами про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні, обґрунтувавши тим, що причиною виїзду з країни громадського походження стало побоювання за власне життя у разі повернення до країн громадської належності. Оскільки країна громадської належності позивачів перебуває протягом тривалого часу у стані війни і це є загальновідомим фактом.

Також позивачі зазначили, що їхні заяви відповідають критеріям для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, Державна міграційна служба України при прийнятті рішень, що оскаржуються, зазначені обставини до уваги не прийняла.

Позивачі посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити(т.1 а.с.3-6,т.2 а.с.4-9).

Представник відповідача у судове засідання призначене на 25.01.2016 року не зявився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно. До суду подав письмові заперечення.

Представник Відповідача в своїх запереченнях (т.2 а.с.160-166 ) зазначив, що у позивачів відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На думку відповідача, інформація надана позивачем не підтверджується жодними документальними доказами. Ніяких підтверджень стосовно погроз та переслідування позивач не надав.

Таким чином, сімейно побутові проблеми не розглядаються в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Наданий матеріальний елемент визнається неправдоподібним та не приймається міграційною службою до уваги. А тому представник відповідача посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні визначених ст.128 КАС України та відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

З огляду на матеріали справи Сарварі ОСОБА_1 Акбар, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман є громадянами ОСОБА_5 Афганістан, за національністю афганці, за віросповіданням іслам, мусульмани суніти, перебувають у шлюбі.

З країни свого громадського походження позивачі виїхали 08.04.2014 року, легально на підставі національних паспортів та оформленої візи до Російської Федерації.

На території Російської Федерації позивачі знаходилися протягом 3 днів, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вони знаходились в третій безпечній країні та не звернулись за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

На територію України Сарварі ОСОБА_1 Акбар, ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман потрапили 11.04.2014 року нелегально, з м. Москва за допомогою машини.

Суд встановив, що позивачі в травні 2014 року звернулися за отриманням міжнародного захисту в Україні.

Позивачі звернулися з заявами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання біженцями або особами, які потребують додатковий захист.

За результатами розгляду документів, щодо надання Сарварі ОСОБА_4 Акбар та ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту ГУ ДМС України в Одеській області були складені висновки від 05.05.2015 року по справам № 2014ОD0120 (т.1 а.с.63-70), №2014ОD0119 (т.2 а.с. 174-131) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №412-15 підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області, яким було відмовлено Сарварі ОСОБА_4 Акбар у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 21).

Рішенням Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року №661-15 підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області, яким відмовлено ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с. 21).

В своїх висновках про відмову у визнанні ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту від 05.05.2015 року міграційна служба зазначила, що аналізом наданих матеріалів разом з наявною інформацією по країні громадського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивачів (на території ОСОБА_5 Афганістан). А надана позивачами історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, тобто надана інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовими справами.

Суд встановив, що рішення ДМС України від 30.07.2015 року №412-15 та від 18.09.2015 року №661-15 прийняті на підставі висновків ГУ ДМС України в Одеській області, є такими що ґрунтуються на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі-Закон) спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визначення особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи 13 ч. першої ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: у випадку коли з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи 13 ч. першої ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючи), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абзацем 5 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачами до заяв про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належними доказами наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною їх вимушеного від'їзду, позивачі не надали, та пояснень, що заслуговують на увагу, не навели.

Суд, дослідивши особові справи позивачів разом з інформацією, наданою позивачами, дійшов висновку, що твердження позивачів про наявність підстав для надання їм статусу біженця відсутня.

Таким чином, суд погоджується з твердженнями відповідача, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивачі мають обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. А виїзд позивачів з країни походження був обумовлений загальним станом країни походження в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, бажанням працевлаштуватись та покращити рівень життя.

Тобто заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман, Сарварі ОСОБА_4 Акбар до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасуванню рішень від 30.07.2015 року №412-15, від 18.09.2015 року №661-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 Осман, Сарварі ОСОБА_4 Акбар біженцями або особами, які потребують додаткового захисту не належить до задоволення.

Враховуючи, що позивачі звільненні від сплати судового збору в порядку п.23 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст. 69-71, 86, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Копії постанови направити сторонам.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Головуючий суддя О.Я. Бойко

Суддя Е.В. Катаєва

Суддя І.В. Завальнюк