Справа № 805/1792/14
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
Окрема думка судді Вищого адміністративного суду України Тракало В.В. стосовно ухвали Вищого адміністративного суду України у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа Приватне підприємство фірми «ПРАЕКС» про зобов'язання зняти арешт з нерухомого майна за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2014 року.
У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство (далі- ПАТ) «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» звернулося із зазначеним позовом до суду, посилаючись на незаконність дій державного виконавця щодо арешту майна та винесеної ним 17 вересня 2013 року постанови про накладення арешту на нерухоме майно по вул. Челюскінців, 231 в м. Донецьку, яке передано в іпотеку ВАТ «АКБ» Капітал, правонаступником якого є позивач.
Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» до відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, третя особа Приватне підприємство фірми «ПРАЕКС» про зобов'язання зняти арешт з нерухомого майна, накладеного постановою від 17 вересня 2013 року.
ПАТ «Акціонерно-комерційний банк «Капітал» подало касаційну скаргу на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 28 березня 2014 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 4 червня 2014 року, в якій просило скасувати вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову про задоволення позову про зняття арешту з нерухомого майна.
За касаційною скаргою позивача, якому суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні позову, Вищий адміністративний суд України скасував судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та закрив провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
При цьому суд касаційної інстанції виходив з того, що даний спір не пов'язаний з оскарженням учасником виконавчого провадження чи особою, яка залучалася до проведення виконавчих дій, рішень дій чи бездіяльності державного виконавця, а між сторонами виник спір про право, який підлягає розгляду в порядку господарського, а не адміністративного судочинства.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням у справі, висловлюю окрему думку.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).
До юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.
Згідно ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Так, публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно.
Вважаю, що спір, який виник між сторонами за своєю природою є публічно-правовим та має розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки (як вбачається із текстів судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій) позивач, який не є стороною виконавчого провадження з примусового виконання рішення господарського суду, звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому посилався на порушення його прав, свобод та інтересів саме незаконними діями та рішенням державної виконавчої служби (державного виконавця), і жодним чином не заявляв про визнання за ним права власності на будь-яке майно.
Помилковим, на мою думку, є висновок колегії суддів про існування в даному випадку спору про право та рекомендацію колегії суддів позивачу звернутися до господарського суду із позовом на підставі ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту із заставленого майна.
За правилами ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» право звернутися з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту належить особі, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.
Проте, не заперечуючи належність майна, на яке накладено арешт, третій особі Приватному підприємству фірми «ПРАЕКС», позивач просив визнати незаконними дії державного виконавця щодо арешту майна та постанову про накладення арешту на майно, а не визнати за ним право власності на це майно.
Оскільки між сторонами виник спір про правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, то як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій відповідно до ст. 181 КАС України, ст.82 Закону України «Про виконавче провадження» обґрунтовано розглядали спір за правилами адміністративного судочинства. Дійшовши висновку про безпідставність позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмовив у задоволенні позову.
Тому підстав для закриття провадження у цій адміністративній справі, передбачених п.1 ч.1 ст.157 КАС України, немає. Суд касаційної інстанції мав здійснити касаційний перегляд судових рішень по суті та за наслідками розгляду касаційної скарги мав ухвалити інше (ніж закриття провадження у справі) рішення в межах повноважень, передбачених ст.223 КАС України.
Суддя Вищого адміністративного
суду України Тракало В.В.