Справа № 819/3280/15
Суддя: Білоус І.О.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3280/15

26 січня 2016 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Білоус І.О.

при секретарі судового засідання Габрилецькій С. Є.

за участю позиача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся із адміністративним позовом до Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області (далі - Відповідач) про поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

З підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог просить:

- визнати протиправними дії першого заступника начальника Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській обл. ОСОБА_3 щодо його звільнення з посади головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області;

- скасувати наказ Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області № 79-к від 24.09.2015 р.;

- поновити його на роботі (посаді) головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області;

- стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням з 24.09.2015 р. до 20.01.2016 р. в сумі 6724 грн.

- скасувати накази 3460-в від 28.09.2014 р., 3462-в від 29.09.2014 р. , № 467-в від 28.10.2014 р., № 475-в від 28.12.2014 р., № 26-в від 21.01.2015 р., № 21-в від 19.03.2015 р., № 71-в від 05.05.2015 р., № 78-в від 15.05.2015 р., № 165-в від 29.07.2015 р. в частині надання відпусток без збереження заробітної плати ОСОБА_1;

- стягнути з Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області на його користь моральну шкоду в сумі 15000 грн.;

- зобов'язати Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області надати йому невикористані відпустки за час роботи в Державній інспекції сільського господарства в Тернопільській області;

- зобов'язати Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області обчислити та сплатити ОСОБА_4 соціальний внесок заробітної плати за період вимушеного прогулу та подати зкориговані дані до індивідуальних відомостей про застраховану особу помісячно.

В судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав. Вважає, що його незаконно звільнили з посади головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області у звязку з тим, що зазначена установа як на момент його звільнення так і на момент розгляду справи у суді не була ліквідована.

Вважає також, що оспорюваними наказами йому безпідставно, всупереч вимог трудового законодавства без його згоди надавалися відпустки без збереження заробітної плати на протязі 2014-15 рр. Саме, на його думку, внаслідок цього підприємством за цей період не перераховано ОСОБА_4 соціальний внесок, що відобразилося на розмірі його пенсії. Стверджував, що щорічні відпустки, всупереч проханню позивача не надавалися. Також вважає, що такі дії відповідача нанесли йому моральну шкоду, яку він оцінює у 15000 грн. На підставі цих доводів та наданих суду доказів просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував. Вважає, що Інспекція при звільненні позивача діяла суто у межах та у спосіб, передбачених трудовим законодавством.

Надав суду письмові заперечення. В судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, якими врегульовано спірні правовідносини, при прийнятті рішення виходить з наступних підстав та мотивів.

Наказом від 10.09.2012 р. ОСОБА_1 призначений на посаду головного спеціаліста відділу оперативного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області та присвоєно 13 ранг державного службовця шостої категорії посад.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 447 від 30.06.2015 р. ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної інспекції сільського господарства, в тому числі і Державну інспекцію сільського господарства в Тернопільській області.

На час розгляду даної справи, відповідач перебуває у стані ліквідації, про що внесені відповідні відомості в Реєстраційній службі Тернопільського міського управління юстиції.

На казом № 25 від 09.07.2015 р. створена ліквідаційна комісія по ліквідації Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області.

10.07.2015 р. позивача попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади по закінченню двох місяців з цього дня на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, про що свідчить його особистий підпис ( а. с. 11)

Наказом № 79-к від 24.09.2015 р. його звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України ( а. с. 4).

Із копією наказу Позивача ознайомлено, про що свідчить його підпис у даному наказі.

Не погодившись із таким наказом позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду.

Ч. 1 та 6 ст. 43 Конституції України гарантовано, що кожен має право на працю, що вимагає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 40 КЗпП України передбачені умови та підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Ліквідація підприємства пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується, штат працівників ліквідується. Таким чином, ліквідація дає власникові право на звільнення працівників.

В обґрунтування незаконності та порушення порядку свого звільнення позивач посилається на п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 447 від 30.06.2015 р. (далі Постанова № 447) ліквідовано як юридичні особи публічного права, в якому зазначено, що територіальні органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконання своїх функцій і повноважень до їх передачі відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 р. (далі Постанова № 442) «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» постановлено ліквідувати Державну інспекцію сільського господарства, поклавши функції із здійснення реєстрації та обліку машин на Міністерство внутрішніх справ, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині експлуатації та технічного стану машин - на Державну службу з безпеки на транспорті, функції із здійснення сертифікації насіння і садивного матеріалу, державного нагляду (контролю) у сферах охорони прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва - на Державну службу з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів - на Державну екологічну інспекцію.

Тобто, зі змісту Постанов № 447 та 442 вбачається перехід функцій ліквідованої Державної інспекції сільського господарства, але не вбачається визначення правонаступників відповідача. Тобто, внаслідок того, що відбулась повна ліквідація Державної інспекції сільського господарства в Тернопільській області, відповідач фактично позбавлений можливості надання позивачу пропозиції щодо його переведення за його згодою на іншу роботу.

Щодо порушення відповідачем обовязків, визначних ст. 47 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (у день звільнення).

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, а відтак не підлягає доказуванню в силу ч. 3 ст. 72 КАС України, позивача ознайомлено із наказом про його звільнення у перший робочий день після його виходу на роботу після тимчасової непрацездатності ( 24.09.2015 р.)

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позивач відмовився від отримання копії наказу про звільнення, трудової книжки. Про відмову від отримання трудової книжки свідчить акт, складений завідувачем сектору кадрового забезпечення ОСОБА_5 та начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель та начальником відділу фінансів бухгалтерського обліку ОСОБА_6 та економічних розрахунків ОСОБА_7. В подальшому, трудову книжку відповідачем направлено позивачу цінним листом, яку, згідно із повідомленням про вручення поштового відправлення було йому вручено 30.09.2015 р., що, на думку суду, свідчить про здійснення з боку відповідача заходів щодо дотримання щодо позивача гарантій і прав, передбачених у цій частині ст. 47 КЗпП України.

Позивач також посилається на те, що відповідачем, на його думку при звільненні його з роботи не враховане його переважне право залишення на роботі, гарантоване ст. 42 КЗпП України.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Тобто, норми статті, на порушення якої посилається позивач застосовуються у разі наявності змін в організації виробництва, а не повної ліквідації як у спірному випадку, крім того, позивачем не надано суду доказів його належності до жодної з категорії працівників, за якими закріплено ст. 42 КЗпП України переважне право щодо залишення на роботі. Відтак, такі посилання позивача суд вважає необґрунтованими та безпідставними.

Щодо проведення розрахунку при звільненні, судом встановлено наступне.

Згідно із платіжним дорученням № 1229 від 23.09.2015 р. Держсільгоспінспекцією в Тернопільській області одержаним Головним управлінням Державної Казначейської служби в Тернопільській області та проведеною 25.09.2015 р. за призначенням платежу розрахункові за вересень 2015 р. перераховано 40981 грн.

Відповідно до відомості нарахування коштів № 24 (рядок 8) ОСОБА_1 до сплати належить 4431, 87 коп., тобто, обовязок щодо проведення повного розрахунку при звільненні виконано відповідачем у повному обсязі.

Щодо надходження на розрахунковий рахунок позивача коштів у сумі 280 грн. 12.11.2015 р. судом приймається до уваги твердження відповідача що данні кошти перераховано органом соціального страхування як оплата за перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності у період з 11.09.2015 р. по 22.09.2015 р., що не є з боку відповідача порушенням вимог ст. 47 КЗпП України, оскільки, здійснення таких виплат виходить за межі його компетенції та належить до компетенції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Щодо посилання позивачем на порушення відповідачем вимог ст. 43 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Аналізуючи зміст вищенаведеної норми та співставляючи її із встановленими фактичними обставинами у даній справі, суд приходить до висновку про відсутність такого порушення з боку відповідача з огляду на те, що згода виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації вимагається окрім випадку ліквідації підприємства, установи, організації, що прямо передбачено у змісті даної статті. Крім того позивачем не надано суду жодних доказів його належності до профспілкового органу та його існування.

Суд також вважає безпідставним, недоведеним та необґрунтованим твердження позивача про порушення відповідачем п.2 ст. 43 Закону України «Про державну службу» у частині недодержання гарантій щодо виплати вихідної допомоги, виходячи із розміру заробітної плати за останні 6 місяців у разі наявності стажу державної служби більше 10 років у розмірі двомісячної заробітної плати, з огляду на те, що позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів його перебування на державній службі більше 10 років.

Щодо позовних вимог у частині скасування наказів 3460-в від 28.09.2014 р., 3462-в від 29.09.2014 р. , № 467-в від 28.10.2014 р., № 475-в від 28.12.2014 р., № 26-в від 21.01.2015 р., № 21-в від 19.03.2015 р., № 71-в від 05.05.2015 р., № 78-в від 15.05.2015 р., № 165-в від 29.07.2015 р. в частині надання відпусток без збереження заробітної плати ОСОБА_1 суд зазначає наступне.

Судом досліджено зміст вищеперелічених наказів. З преамбули цих наказів вбачається посилання як на юридичну підставу надання таких відпусток працівникам Державної інспекції сільського господарства Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 р» від 31.07.2014 р.

Відповідно до ст. 66 цього Закону надано право керівникам центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Установлено, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів положення статті 26 Закону України "Про відпустки" та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються.

Виходячи із вищенаведеного, суд вважає посилання позивача на наявність порушень з боку відповідача, зокрема ст. 26 Закону України «Про відпустки» та ст. 32,56 та 84 КЗпП України безпідставними та необґрунтованими, відтак, підстави для скасування таких наказів відсутні.

Щодо посилання позивача з приводу порушення відповідачем його права, передбаченого ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Судом встановлено, що відповідно до заяви позивача від 13.07.2015 р. йому надано на підставі наказу № -В від 25.07.2015 р. частину щорічної невикористаної основної відпустки з 27.07.2015 р. 10 календарних днів за період з 06.09.2013 р. по 05.09.2014 р. за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору(наказ про призначення на посаду від 06.09.2012 р.)

Також судом встановлено, що відповідно до Наказу № 50-В від 31.03.2015 р. ОСОБА_1 надано невикористану частину щорічної основної відпустки з 01.04.2015 р. по 10.04.2015 р. за період роботи з 06.09.2012 р. по 05.09.2013 р. на підставі заяви від 31.03.2015 р. та наказом від 02.12.2013 р. № 801-В надано щорічну основну відпустку з 09.12.2013 р. по 29.12.2013 р. тривалістю 20 календарних днів за період роботи з 06.09.2012 р. по 05.09.2013 р. на підставі заяви від 27.11.2013 р.

Суд не приймає до уваги як доказ звернення позивача 24.12.2014 р. позивача за наданням йому відпустки з 05.01.2015 р., оскільки із повідомлення про вручення поштового відправлення, яке позивач надав на підтвердження надіслання такої заяви відповідачу не вбачається підтвердження змісту такого відправлення, а на заяві відсутні будь-які докази прийняття такої заяви відповідачем.

Крім того, як вбачається з оскарженого позивачем наказу № 49-к від 24.09.2015 р. позивачу при звільненні виплачено грошову компенсацію за 40 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 06.09.2013 р. по 24.09.2015 р. включно та додаткової оплачуваної відпустки що відповідає стажу його державної служби понад одинадцять років за 7 календарних днів за 2013 р., понад 12 років за 9 календарних днів за 2014 рік, понад тринадцять років за 11 календарних днів за 2015 рік.

Суд також звертає увагу, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів його звернення до відповідача із заявами про надання невикористаних відпусток.

Надаючи оцінку діям відповідача у частині повноти сплати відповідачем ОСОБА_4 соціального внеску за позивача в установленому законом порядку, суд виходить з наступного.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. N 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI ) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до Закону № 2464-VI - єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону 2464-VI для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, базою нарахування єдиного внеску є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

П. 1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з ОСОБА_4 державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Саме до цієї категорії платників, у визначенні Закону № 2464-VI належить відповідач.

Відповідно, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість тверджень позивача про недонарахування йому ЄСВ за період його перебування у відпустках без збереження заробітної плати, оскільки у період його перебування у таких відпустках заробітна плата йому не нараховувалася.

Визначаючись щодо підставності та обґрунтованості позовних вимог щодо виплати моральної шкоди позивачу суд виходить з наступного.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

П. 13 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995р. роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

Згідно ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та зважаючи на вищезазначені приписи нормативно-правових актів, якими врегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні не представив доказів погіршення його стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на право на працю та не надав доказів вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та встановленими у справі обставинами та перевіреними доказами не встановлено порушень закону відповідачем при звільненні із забманої позивачем посади.

Також суд звертає увагу, що Верховний суд України в своїй постанові Пленуму від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Натомість, позивачем не обґрунтовано визначений ним розмір моральної шкоди в сумі 15000 грн., а також не надано жодних доказів в обґрунтування заявленої суми відшкодування моральної шкоди, що також обумовлює відмову у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. Одже в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При цьому, у відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють не лише чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а й обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та безсторонньо. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення відповідачем дотримані.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджених в судовому засіданні належними та допустимими доказами, дає суду підстави із врахуванням критеріїв оцінювання рішення субєкта владних повноважень, які містяться у ч. 3 ст. 2 КАС України, визнати позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними матеріалами справи, і такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 01.02.2016 р.

Головуючий суддя Білоус І.О.

копія вірна

Суддя Білоус І.О.