Справа № 1570/102/12
Суддя: Голяшкін О.В.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" січня 2016 р. м.Київ К/800/9682/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя Голяшкін О.В. (доповідач),

судді Заяць В.С.,

Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області до Південної митниці, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок надання недостовірних відомостей, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2012 року Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області звернулось з позовом до Південної митниці, в якому просить стягнути з відповідача шкоду, заподіяну внаслідок надання недостовірних відомостей, в сумі 18843,68 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що у зв'язку з наданням Білгород-Дністровською митницею недостовірних відомостей стосовно заробітної плати по колишнім працівникам, які перебувають на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області, надмірно виплачені пенсії, у зв'язку з чим за період з 01 січня 2006 року по 01 травня 2007 року виникла переплата у загальному розмірі 18843,68 грн. Оскільки витрати по надмірній виплаті пенсій понесені УПФУ внаслідок надання недостовірних відомостей страхувальником, вважає, що обов'язок щодо відшкодування вказаних виплат підлягає покладенню на Білгород-Дністровську митницю. Зазначав також, що наказом Державної митної служби України від 28 лютого 2007 року № 172 «Про припинення Білгород-Дністровської митниці та зміну зон діяльності деяких митниць» припинено Білгород-Дністровську митницю шляхом приєднання до Приморської, Ізмаїльської та Кучурганської митниць; наказами ДМС України від 29 січня 2008 року №61 та від 23 липня 2008 року №8С Приморську та Кучурганську митниці ліквідовано без правонаступництва; наказом ДМС України від 14 жовтня 2010 року №1218 Ізмаїльську митницю припинено шляхом приєднання до Південної митниці, тому позивач просив стягнути кошти саме з Південної митниці.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року адміністративний позов задоволено повністю; стягнуто з Південної митниці на користь Управління Пенсійного фонду України в м.Білгород-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області шкоду, заподіяну внаслідок надання недостовірних відомостей, у сумі 18843,68 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року задоволено частково апеляційну скаргу Південної митниці; постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року скасовано; адміністративний позов залишено без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.155 Кодексу адміністративного судочинства України в зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду та відсутністю обґрунтованих підстав для його поновлення.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області звернулося до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року та залишити в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року.

Південна митниця Міндоходів у поданих запереченнях просить касаційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року - без змін.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі заяв про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 призначено пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року №767, яка надає право для перерахунку пенсій на дату підвищення заробітної плати посадовим особам митних органів, 05 жовтня 2006 року вищевказаними пенсіонерами до управління Пенсійного фонду України в м.Білгород-Дністровський були надані довідки про заробітну плату, видані Білгород-Дністровською митницею, з відповідними заявами для проведення перерахунку пенсій з 01 січня 2006 року.

На підставі п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року №865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсій» позивачем здійснено перерахунок на підставі поданих заяв і довідок.

Листом від 28 квітня 2007 року за вих.№13/01-3030 Білгород-Дністровська митниця відкликала раніше надані довідки для перерахунку пенсій як помилково надані.

Згідно протоколів від 23 квітня 2007 року, за період з 01 січня 2006 року по 01 травня 2007 року у зв'язку з наданням Білгород-Дністровською митницею недостовірних відомостей виникла переплата у загальній сумі 18843,68 грн., а саме: ОСОБА_7 у сумі 712,80 грн., ОСОБА_6 у сумі 4860 грн., ОСОБА_5 у сумі 485, 92 грн., ОСОБА_4 у сумі 796, 96 грн., ОСОБА_3 у сумі 4860 грн., ОСОБА_8 у сумі 7128 грн., яку Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області просить стягнути у якості відшкодування з Південної митниці.

Розглядаючи та вирішуючи справу по суті, суди попередніх інстанцій виходили із того, що даний спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Справа адміністративної юрисдикції, згідно п.1 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України, це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Як передбачено ч.3 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суб'єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно п.5 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Як встановлено ч.2 ст.21 Кодексу адміністративного судочинства України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позовних вимог у даній справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області є стягнення з відповідача у якості відшкодування 18843,68 грн. - суми надмірно виплаченої пенсії (переплати), яка виникла внаслідок надання митницею недостовірних відомостей стосовно заробітної плати по колишнім працівникам.

Згідно ст.101 Закону України «По пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Даний спір не пов'язаний зі здійсненням позивачем відносно відповідача владних управлінських функцій у зв'язку з виконанням повноважень та завдань, покладених на нього законом, оскільки фактично заявлено позов про відшкодування митницею матеріальної шкоди, пов'язаною з наданням останньою недостовірних відомостей. В свою чергу, відповідач - Південна митниця у спірних відносинах також не виконувала функцій суб'єкта владних повноважень, а виступала установою, яка мала надати документи, необхідні для нарахування і перерахунку пенсії органами, які призначають пенсії.

За вказаними обставинами, в тому числі з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 18 червня 2013 року у справі №21-204а13, слід дійти висновку, що даний спір не носить характеру публічно-правового та не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, у зв'язку з чим провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як встановлено ч.3 ст.22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у т.ч. щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Отже, за суб'єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Білгороді-Дністровському та Білгород-Дністровському районі Одеської області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2015 року скасувати.

Провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбачених ст.ст.237 - 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді