Справа № 2а-13060/11/2070
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" січня 2016 р. м. Київ К/9991/81888/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2012

у справі №2а-13060/11/2070

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02.11.2011 позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м.Харкова від 19.09.2011 № .

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2012 постанову суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 № 981 Державну податкову інспекцію у Орджонікідзевському районі м.Харкова реорганізовано в Індустріальну міжрайонну державну податкову інспекцію м. Харкова ДПС. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 Індустріальну міжрайонну державну податкову інспекцію м. Харкова ДПС реорганізовано в Індустріальну об'єднану державну податкову інспекцію м. Харкова Головного управління Міндоходів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 Індустріальну об'єднану державну податкову інспекцію м. Харкова Головного управління Міндоходів реорганізовано в Індустріальну об'єднану державну податкову інспекцію м. Харкова Головного управління ДФС.

Враховуючи наведене, згідно зі статтею 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції допущено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м. Харкова правонаступником - Індустріальною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Підставою для визначення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 за податковим повідомленням-рішенням Державної податкової інспекції у Орджонікідзевському районі м.Харкова від 19.09.2011 № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 27903,00 грн. за основним платежем та в сумі 6975,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями слугували висновки виїзної планової перевірки, викладені в акті від 02.09.2011 № 1680/17-, про порушення вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 02.09.2011 № 168/97-ВР.

Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 02.09.2011 № 168/97-ВР полягало у неправомірному віднесенні до складу податкового кредиту за листопад 2010 року сплаченого податку на додану вартість в сумі 27903,00 грн. на підставі податкової накладної від 30.11.2010 за операціями з придбання у ТОВ «Промспецконсалтинг» (повіреного) послуг з проведення від імені та в інтересах позивача (довірителя) переговорів з перспективними покупцями та укладання контракту на поставку матеріалів для пакування харчової продукції - сітки екструдованої та сітчастого мішка.

Податковий орган в акті перевірки зазначив про надання позивачем у підтвердження вчинення господарських операцій з придбання та оплати послуг вказаної вище податкової накладної, виписаної платником податку на додану вартість та включеної до реєстру отриманих податкових накладних за листопад 2010 року, рахунку на оплату, акта приймання-передачі виконаних робіт та звіту повіреного. Однак з огляду на висновки, викладені в акті документальної планової невиїзної перевірки від 10.03.2011 ТОВ «Промспецконсалтинг», про те, що підприємство не здійснювало реальної господарської діяльності, а також з огляду на такі обставини: відсутність підприємства за місцезнаходженням, декларування у звітності 2-3 працюючих особи, наявність основних фондів другої групи станом на 31.12.2010 балансовою вартість 5000 грн., відсутність складів, транспорту та облік на підприємстві 7 працюючих, податковий орган робить висновок про те, що зазначені обставини суперечать меті господарської діяльності ТОВ «Промспецконсалтинг» та свідчать про відсутність у цього підприємства наміру одержати економічний ефект, натомість свідчить про проведення операцій про надання податкової вигоди покупцям шляхом штучного формування валових витрат та податкового кредиту. Виходячи з цього податковий орган робить висновок про нікчемність правочину, вчиненого між позивачем та ТОВ «Промспецконсалтинг», як такого, що порушує публічний порядок.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Для надання правової оцінки щодо формування платником податку на додану вартість податкового кредиту слід застосовувати норми п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР.

За умови реального здійснення платником податків (покупцем) господарських операцій з придбання послуг, які призвели до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм закону при формуванні податкового кредиту, підстави для позбавлення його права на зазначений кредит відсутні.

Висновки про нереальне вчинення господарських операцій з придбання платником податку послуг мають підтверджуватися належними, допустимими та достатніми доказами. Податковий орган під час перевірки має досліджувати первинні документи та інші докази з метою встановлення реального руху активів.

Платник податків (покупець товарів) не має обов'язку, повноважень та можливості здійснювати контроль за дотриманням продавцем, відомості щодо реєстрації якого як юридичної особи містяться у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, вимог законодавства і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за вчинені підприємством (продавцем) порушення.

Допущені постачальником порушення вимог податкового законодавства можуть потягнути відповідну відповідальність щодо нього та не впливають на право покупця на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого (нарахованого) податку на додану вартість.

У справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 наголошував на індивідуальній юридичній відповідальності за податкові правопорушення.

Лише доведення податковим органом та встановлення судом в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісним постачальником з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальника чи сприяння ухиленню постачальником товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також допустимих доказах.

Враховуючи наведене, для правильного вирішення справи слід належно досліджувати питання щодо фактичного вчинення господарських операцій з поставки послуг.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вказав на те, що з матеріалів справи не вбачається, за які дії сплачені позивачем кошти, а також на відсутність обґрунтувань укладення позивачем договору доручення з ТОВ «Промспецконсалтинг» та сплати повіреному більшої частини прибутку. Також суд вказав на відсутність доказів повної оплати за договором. Виходячи з цього суд дійшов висновку про те, що позивач не мав права на включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями, які фактично не відбулись.

Суд касаційної інстанції не може визнати обґрунтованим такий висновок суду апеляційної інстанції, оскільки в матеріалах справи є копії договору доручення від 01.11.2010 № 011110/1, звіту повіреного до цього договору, акта приймання-передачі виконаних робіт, податкової накладної, які фактично не досліджені судом апеляційної інстанції задля встановлення обставин щодо фактичного вчинення господарських операцій.

З метою дослідження фактичного придбання послуг необхідно було встановити договірні умови надання послуг, дослідити первинні документи, складені щодо здійснення господарських операцій, з'ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій тощо та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Суд касаційної інстанції також вважає, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив таку обставину як наявність мети у позивача використовувати послуги в господарській діяльності та безпідставно виходив лише з того, що у справі відсутні обґрунтування позивача щодо укладення договору з постачальником, а також щодо розміру виплаченої повіреному винагороди за надані послуги. При цьому виходить з такого.

З акту перевірки, апеляційної скарги податкового органу вбачається, що останній заперечував право позивача на податковий кредит висновками про нікчемність правочину, нереальне вчинення операцій, які ґрунтуються на обставинах, що стосувалися діяльності постачальника, а не тим, що позивач не надав пояснень і документів у підтвердження придбання послуг з метою використання в господарській діяльності.

З позовної заяви, заперечень на апеляційну скаргу вбачається, що позивач обґрунтовував власну позицію виходячи з тих обставин, які стали підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення рішення та які наводилися податковим органом в обґрунтування заперечень на позов та апеляційної скарги.

З огляду на наведене, посилання суду апеляційної інстанції на відсутність обґрунтувань щодо укладення договору та отримання економічного ефекту від операцій є безпідставним. Суд апеляційної інстанції з метою повного та всебічного з'ясування обставин, що мають значення для справи, мав запропонувати позивачу надати такі пояснення, адже ч. 5 ст. 71 КАС України надає адміністративному суду право збирати докази з власної ініціативи.

В силу вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України у даній справі про протиправність рішення суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це правило означає, що податковий орган повинен доводити передбаченими процесуальним законом засобами доказування ті обставини, які покладені в основу прийняття податкового повідомлення-рішення. Водночас, якщо платник податків не згоден з доводами податкового органу, він може їх спростовувати. Це випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 вказаного Кодексу, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її заперечення.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно з ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2012 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун