Справа № 808/4148/14
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

21 січня 2016 року (15 год. 17 хв.) Справа № 808/4148/14 Провадження № СН/808/74/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

представників:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» до Спеціалізованої державної податкової інспекцією з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС про скасування податкових повідомлень-рішень.

26.06.2014 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Відкритого акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» (далі позивач) до Спеціалізованої державної податкової інспекцією з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі - відповідач), в якому позивач просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № від 12.06.2014 та № від 14.07.2014.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2014 року, за результатами якої складено акт від 29.05.2014 №180/28-04-46-20/00191230 (далі - ОСОБА_3 перевірки 1). На підставі ОСОБА_3 перевірки 1 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 12.06.2014. Також, відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за березень 2014 року, за результатами якої складено акт від 01.07.2014 №221/28-04-46-20/00191230 (далі - ОСОБА_3 перевірки 2). На підставі ОСОБА_3 перевірки 2 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 14.07.2014. ОСОБА_3 перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставними та підлягають скасуванню.

Ухвалою суду від 01.07.2014 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 16.07.2014.

Ухвалою від 16.07.2014 за клопотанням сторін провадження у справі було зупинене до 27.08.2014.

Ухвалою від 25.07.2014 було відкрите провадження у адміністративній справі №808/4766/14 за позовом того ж позивача до того ж відповідача, предметом в якій було: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача № від 14.07.2014, судове засідання призначене на 12.08.2014.

Ухвалою від 12.08.2014 провадження у справі №808/4766/14 було зупинене до 08.09.2014.

Ухвалою від 27.08.2014 провадження у справі №808/4148/14 було поновлене, розгляд справи продовжено з 27.08.2014.

Ухвалою від 27.08.2014 провадження у справі №808/4148/14 було обєднане із позовними вимогами того ж позивача до того ж відповідача, які були заявлені у справі №808/4766/144, новій справі присвоєний №808/4148/14.

Ухвалою від 27.08.2014 за клопотанням представника відповідача провадження у справі було зупинене до 24.09.2014.

Провадження у справі неодноразово зупинялось.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 12.11.2014, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2015, позов був задоволений визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення відповідача № від 12.06.2014 та № від 14.07.2014.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.2015 касаційна скарга відповідача була задоволена частково, постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 12.11.2014 та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.07.2015 скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначена справа 03.12.2014 надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду та у порядку, встановленому ст. 15-1 КАС України, була розподілена судді Запорізького окружного адміністративного суду Киселю Р.В.

На виконання ухвали суду касаційної інстанції, ухвалою від 07.12.2015 на 21.12.2015 було призначене судове засідання по справі.

У судове засідання представники сторін не прибули.

Ухвалою від 21.12.2015 за клопотанням позивача провадження у справі було зупинено до 13.01.2016.

Ухвалою від 13.01.2016 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 13.01.2016.

За клопотанням позивача у судовому засіданні було здійснено процесуальне правонаступництво позивача, а саме замінено первинного позивача ОСОБА_4 акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» на його правонаступника Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь».

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 21.01.2016.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, зокрема зазначивши, що позивачем суми податку на додану вартість по податковим накладним, отриманим від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» за лютий 2014 року не заявлені до бюджетного відшкодування, в звязку з відсутністю фактичної сплати суми ПДВ постачальнику товару. Тому, твердження відповідача про неправомірність заявлення до бюджетного відшкодування в березні 2014 року суми 923022,00 грн. по взаємовідносинах з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» за лютий 2014 року не відповідає дійсності. Зазначив, що факт поставки товару підтверджується всіма наданими до матеріалів справи документами. З наведених підстав, вважає складені податкові повідомлення-рішення неправомірними, а отже такими, що підлягають скасуванню. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що перевіркою правомірності визначення податкових зобовязань та податкового кредиту, розрахунків з бюджетом та показників, відображених у декларації та уточнюючого розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість встановлено, що позивачем до податкового кредиту лютого 2014 року включено операції постачання палива дизельного від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» на загальну суму ПДВ 923021,60 грн., по яким не підтверджується постачання. Зазначає, що позивачем не надано підтверджуючих документів, а саме: транспортні, супровідні та пакувальні документи, документи які засвідчують транспортування, зберігання дизельного палива. Також, відповідач в обґрунтування своєї правової позиції зазначив, що постачальник дизельного палива - ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» - не має власного імпорту, а єдиним контрагентом постачальником пального відповідного класу на його адресу є ПАТ «Юрай», відносно якого відкрито кримінальне провадження. На думку відповідача позивач здійснює закупівлю товару через низку посередників з метою мінімізації податкових зобовязань та незаконного формування податкового кредиту. Тому, вважає оскаржувані податкові повідомлення - рішення правомірними, через що просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 зазначив, що зараз працює у позивача на посаді заступника начальника управління з ремонтів та технічного переозброєння управління залізничного транспорту. Раніше займав посаду начальника цеху ремонту рухомого складу та приймав участь у складі комісії з приймання нафтопродуктів. Зазначив, що у лютому 2014 року до позивача від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» прибули 4 цистерни з дизельним паливом. Пояснив, що його разом з його заступником та бухгалтером викликали для приймання нафтопродуктів. В подальшому було здійснено відбір палива на аналіз до лабораторії і після встановлення відповідності палива сертифікату та після звірки документів було здійснено приймання палива. Пояснив, що під час приймання палива був присутній представник ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», що зазначено в ОСОБА_3 приймання, проте він повноважень представника не перевіряв. Підтвердив, що поставка дизельного палива відбувалась в лютому 2014 року від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», та зазначив, що реальність поставки підтверджується податковою накладною, сертифікатом на паливо та присутністю представника ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 зазначив, що зараз працює у позивача на посаді начальника цеху ремонту рухомого складу управління залізничного транспорту. Раніше займав посаду заступника начальника цеху ремонту рухомого складу та приймав участь у складі комісії з приймання нафтопродуктів. Зазначив, що у лютому 2014 року брав участь у прийманні дизельного палива, що надійшло від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020». Під час приймання був присутній представник ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», проте він не памятає його прізвища. Зазначив, що факт надходження дизельного палива саме від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» підтверджується супровідними документами.

У судовому засіданні 21.01.2016 було проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, розглянувши матеріали і зясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

Відповідачем з 24.04.2014 по 19.05.2014 проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, у сумі 123159236,00 грн. та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за лютий 2014 року у сумі 132383166,00 грн., відображених у податковій декларації з ПДВ, поданій за відповідний звітний (податковий) період (вх.№ від 19.03.2014) та уточнюючого розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок (вх.№ від 23.04.2014).

За результатами перевірки відповідачем 29.05.2014 складено ОСОБА_6 №180/28-04-46-20/00191230 (ОСОБА_6 перевірки 1).

У висновках ОСОБА_6 перевірки 1 зазначено, що на порушення пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України, розділу І «Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 №708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.12.2013 за №2118/24650, позивачем завищено суму податкового кредиту та відємного значення за лютий 2014 року на загальну суму ПДВ 923022,00 грн.

Не погоджуючись з висновками ОСОБА_6 перевірки 1 позивач направив на адресу відповідача заперечення №11/2043796/ТВ/ від 04.06.2014 на ОСОБА_6 перевірки 1, проте згідно відповіді на заперечення №3443/10/28-04-46-20 від 11.06.2014 заперечення позивача залишено без задоволення.

12.06.2014 на підставі ОСОБА_6 перевірки 1 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу зменшено розмір відємного значення з податку на додану вартість за лютий 2014 року на 923022,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з зазначеним податковим повідомленням-рішенням оскаржив його до суду.

Також, судом встановлено, що відповідачем з 02.06.2014 по 23.06.2014 проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування позивачем відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, у сумі 138148896,00 грн. та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за березень 2014 року у сумі 158516494,00 грн., відображених у податковій декларації з ПДВ, поданій за відповідний звітний (податковий) період (вх.№ від 22.04.2014).

За результатами перевірки відповідачем 01.07.2014 складено ОСОБА_6 №221/28-04-46-20/00191230 (ОСОБА_6 перевірки 2).

У висновках ОСОБА_6 перевірки 2 зазначено, що на порушення пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, розділу І «Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних», затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 25.11.2013 №708, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.12.2013 за №2118/24650, позивачем завищено суму бюджетного відшкодування за березень 2014 року на загальну суму ПДВ 923022,00 грн.

Не погоджуючись з висновками ОСОБА_6 перевірки 2 позивач направив на адресу відповідача заперечення №11/2052346/ТВ від 04.07.2014 на ОСОБА_6 перевірки 2, проте згідно відповіді на заперечення №3919/10/28-04-46-20 від 09.07.2014 заперечення позивача залишено без задоволення.

14.07.2014 відповідачем на підставі ОСОБА_6 перевірки 2 винесено податкове повідомлення - рішення №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2014 року у розмірі 923022,00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 461511,00 грн.

Позивач, не погоджуючись з зазначеним податковим повідомленням-рішенням оскаржив його до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч. 3 ст. 2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки ОСОБА_6 перевірки 1 та 2, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в ОСОБА_6 перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст. 44, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

За приписами п. 14.1.181 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Платники податку, що застосовували касовий метод до набрання чинності цим Кодексом або застосовують касовий метод, мають право на включення до податкового кредиту сум податку на підставі податкових накладних, отриманих протягом 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно п. 200.3, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то:

а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг;

б) залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законодавства щодо електронного документообігу та електронного цифрового підпису.

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин.

Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання.

Платник податку має право зареєструвати податкову накладну та/або розрахунок коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, в якій загальна сума податку не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу.

Якщо сума, визначена відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу, є меншою, ніж сума податку в податковій накладній та/або розрахунок коригування, які платник повинен зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних, то платник зобов'язаний перерахувати потрібну суму коштів із свого поточного рахунку на свій рахунок в системі електронного адміністрування податку на додану вартість.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних встановлюється Кабінетом Міністрів України. Покупець має право звіряти дані отриманої податкової накладної на відповідність із даними Єдиного реєстру податкових накладних.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення обов'язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Виявлення розбіжностей даних податкової декларації та даних Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг.

У разі порушення продавцем/покупцем товарів/послуг порядку заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування покупець/продавець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого продавця/покупця. Таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів, що настають за граничним терміном подання податкової декларації за звітний (податковий) період, у якому не надано податкову накладну або порушено порядок її заповнення та/або порядок реєстрації в Єдиному реєстрі. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Надходження такої заяви із скаргою є підставою для проведення документальної позапланової виїзної перевірки зазначеного продавця для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з податку за такою операцією.

Судом встановлено, що позивач мав правовідносини з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020», оформлені Договором №20/2013/783 від 04.03.2013, за умовами якого ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» (постачальник) зобовязується передати, а позивач (покупець) прийняти та оплатити матеріали на умовах, обумовлених цим договором. У договорі зазначено, що кількість, номенклатура матеріалів зазначені в Специфікаціях до цього договору та є його невідємною частиною.

Позивачем також надані відповідні специфікації до Договору:

- специфікація №1 від 04.03.2013 про передачу палива дизельного марки F;

- специфікація №2 від 10.03.2013 про передачу бензину А-76;

- специфікація №3 від 28.03.2013 про передачу палива підвищеної якості С;

- специфікація №4 від 12.12.2013 про передачу палива дизельного зимового;

- специфікація №4/1 від 27.12.2013 про передачу палива дизельного зимового;

- специфікація №5 від 03.02.2014 про передачу палива дизельного зимового.

Під час проведення перевірки відповідач прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Суд зазначає, що на підтвердження виконання поставок за Договором позивачем до суду було надано:

- приходні ордери: №40 від 12.02.2014; №58 від 27.02.2014;

- податкові накладні: №4 від 06.02.2014; №5 від 06.02.2014; №99 від 22.02.2014;

- залізничні накладні;

- акти приймання-передачі вагоно-цистерн з нафтопродуктами для охорони та супроводження: №ОД 41/01 від 06.02.2014; №ОД 45/02 від 06.02.2014; №ОД 40/01 від 06.02.2014; №ОД 105/02 від 21.02.2014;

- накладні: №388 від 09.02.2014; №389 від 09.02.2014; №1081 від 24.02.2014;

- ОСОБА_6 приймання: від 17.02.2014; №14 635 від 26.02.2014;

- ОСОБА_6 приймання нафти або нафтопродуктів: від 10.02.2014; від 24.02.2014;

- Сертифікат відповідності UA1.174.0005851-14;

- НОМЕР_1 від 24.01.2014;

- Довіреності: №02-07/02-2014 від 07.02.2014; №01-07/02-2014 від 07.02.2014;

- ОСОБА_6 списання ТМЦ №661;

- Журнал-ордер №6/00 по кредиту б/рахунку 63100/0000 розрахунки з вітчизняними виробниками за матеріали Завод за період з 01.02.2014 по 28.02.2014 (Ж/О №6/00 бал. рах: 63100/0000).

Всі вищевказані документи наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що в матеріалах справи в повному обсязі наявні податкові накладні, залізничні накладні, акти приймання-передачі вагоно-цистерн з нафтопродуктами для охорони та супроводження, накладні, ОСОБА_6 приймання, ОСОБА_6 приймання нафти або нафтопродуктів, та інші, які оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Також, на підтвердження реальності та товарності отримання дизельного палива в лютому 2014 року, на виконання зазначеного Договору, позивачем додатково було надано таблиці калібровки цистерн тип 53, 62, 66; витяг з журналу обліку вимірів ПММ станції «Подборочна» за лютий 2014; витяг з програми про результати зважування вантажів за маршрутом станції «Східна» ПАТ «Запоріжсталь»; службова записка від 10.02.2014 на право видачі ОСОБА_7 представнику ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» разового пропуску; службова записка від 24.02.2014 на право видачі ОСОБА_8 представнику ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» разового пропуску.

Тобто, всі зазначені документи підтверджують реальність господарських операцій із вказаним контрагентом - фактичне переміщення (транспортування), приймання, товару позивачем.

Крім того, допитані у судовому засіданні працівники позивача, що безпосередньо приймали участь у прийомі дизельного палива, підтвердили факт отримання дизельного палива в лютому 2014 року від ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Слід зазначити, що відповідальним за правильність відображення відомостей, вказаних в залізничних накладних є постачальник - ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Позивачем до суду було надано лист ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» №42 від 28.02.2014, згідно якого ТОВ «ГАЗУКРАЇНА- 2020» повідомило, що у графі 1 залізничних накладних №40368946, №40371676, №40368904 від 06.02.2014 та №40710907 від 22.02.2014 невірно вказаний відправник, та просило замість «ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ВЕТЕК», ЄДПРОУ 38809821, м. Київ, вул. Червоноармійська/Басейна, буд. 1-3/2, літера А, рахунок: 449 ПАТ «РЕАЛ БАНК», МФО 351588» читати: «ТОВ «ГАЗУКРАЇНА- 2020», , АРК, м. Сімферополь, вул. Чехова, буд. 19, рахунок 457 в ПАТ «РЕАЛ БАНК», МФО 351588».

Суд наголошує, що незначні помилки у оформленні документів, не можуть бути достатнім підтвердженням того, що господарська операція не здійснювалася.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне.

Відповідачем не було надано рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження нікчемності правочинів між позивачем та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Також, судом встановлено, що ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» станом на 01.06.2014 перебувало на обліку в органах доходів і зборів та не мало податкового боргу.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не ОСОБА_6, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в ОСОБА_6 висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентом правочину.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судових рішень, які б спростовували факт реальності виконання договору, укладеного між позивачем ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угода між позивачем та його контрагентом порушує публічний порядок, суперечить моральним засадам суспільства та спрямована на заволодіння майном держави.

Також, відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» у перевіряємий період мало статус платника податку на додану вартість, а відтак мало право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім товару, який надавався цим підприємством. Крім того, зазначене підприємство декларувало свої зобовязання по взаємовідносинам з позивачем.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобовязань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі Закон України №996-ХІV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Суд зазначає, що предявлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення між позивачем та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» господарських операцій.

Стосовно посилання відповідача на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 по справі №646/3810/15-к (провадження №1-кп/646/325/2015) за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України, суд зазначає наступне.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ОСОБА_9 був засновником та директором ТОВ «Газ Україна 2020» з 17.11.2011 по 05.07.2013.

Операції щодо яких відповідачем оскаржуваними у цій справі податковими повідомленнями-рішеннями нараховані грошові зобовязання позивачу відбулись у лютому 2014 року.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб в лютому 2014 року директором ТОВ «Газ Україна 2020» був ОСОБА_10.

Відтак, посилання відповідача на зазначений вирок є безпідставним, оскільки предметом судового розгляду у зазначеній кримінальній справі не були обставини правовідносин позивача із ТОВ «Газ Україна 2020» в лютому 2014 року.

Враховуючи викладене, суд вважає висновки ОСОБА_6 перевірки 1, на підставі яких прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 12.06.2014, необґрунтованими, у звязку з чим приходить до висновку про протиправність прийнятого повідомлення-рішення № від 12.06.2014, яким позивачу зменшено розмір відємного значення з податку на додану вартість за лютий 2014 року на 923022,00 грн.

Щодо податкового повідомлення-рішення відповідача від 14.07.2014 №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2014 року у розмірі 923022,00 грн., суд зазначає наступне.

У ОСОБА_6 перевірки 2 зазначено про завищення позивачем суми бюджетного відшкодування за березень 2014 року на загальну суму ПДВ 923022,00 грн., що виникло за рахунок відємного значення, що декларувалось в період лютий 2014 року по взаємовідносинах з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Судом встановлено, що керуючись п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України позивач не заявляв до бюджетного відшкодування суму ПДВ у березні 2014 року, яке виникло за рахунок від'ємного значення з ПДВ, що декларувалось в період лютий 2014 року по взаємовідносинам з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020».

Факт відсутності фактичної сплати суми ПДВ постачальнику товару ТОВ «ГАЗУКРАЇНА- 2020» підтверджується наданими позивачем до суду документами, а саме:

- актом звірки взаємних розрахунків за січень - липень 2014 року між позивачем та ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020»;

- договором факторингу №1/ЗФ від 21.03.2014, укладеним між ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» та ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР КАПІТАЛ»;

- повідомленням ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» про відступлення права вимоги від 24.03.2014;

- довідкою позивача про кредиторську заборгованість підприємству ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР КАПІТАЛ» станом на 01.01.2016;

- Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.01.2016 по справі №908/4420/14 за позовом ТОВ «Фінансова компанія «ФАКТОР КАПІТАЛ» до ВАТ «Запоріжсталь» про стягнення грошової суми.

Не заявлення до бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за березень 2014 року, також підтверджується розшифровкою строк додатку №2 до податкової декларації за березень 2014 року, де зазначено постачальників, податкові накладні та суми ПДВ, по яким заявлено бюджетне відшкодування, серед яких податкові накладні по взаємовідносинам з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» за лютий 2014 року відсутні.

Судом встановлено, що позивачем про факт не відображення у складі бюджетного відшкодування за березень 2014 року суми ПДВ 923022,00 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» за лютий 2014 року відповідача було повідомлено листом від 01.07.2014 №16/2051054.

Вищезазначене свідчить, що твердження відповідача про неправомірність заявлення позивачем до бюджетного відшкодування в березні 2014 року суми 923022,00 грн., по взаємовідносинам з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» за лютий 2014 року є необґрунтованими.

Крім того, суд зазначає, що в ОСОБА_6 перевірки 2 відповідач враховував результати попередньої перевірки підприємства позивача, а саме ОСОБА_6 перевірки 1, за результатами якого відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № від 12.06.2014.

Отже, висновки викладені в ОСОБА_6 перевірки 2 ґрунтуються фактично на висновках попередньої перевірки, під час якої було встановлено відповідне порушення, які послугували підставою для прийняття в подальшому податкового повідомлення-рішення від 14.07.2014 №.

На підставі вищевикладеного, а також, оскільки судом встановлено протиправність податкового повідомлення-рішення № від 12.06.2014, податкове повідомлення-рішення відповідача від 14.07.2014 № також є протиправним та підлягає скасуванню.

З наведених вище підстав, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» до Спеціалізованої державної податкової інспекцією з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління ДФС про скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 12.06.2014 №, прийняте Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів, яким Відкритому акціонерному товариству «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість за лютий 2014 року в розмірі 923022,00 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.07.2014 №, прийняте Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального головного управління Міндоходів, яким Відкритому акціонерному товариству «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за березень 2014 року на суму 923022,00 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції на суму 461511,00 грн.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль