Справа № 826/25895/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2016-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 січня 2016 року № 826/25895/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Нагорянського С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадянки Російської Федерації ОСОБА_2
до проГоловного управління Державної міграційної служби України в м. Києві
визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Російської Федерації ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просила (з урахуванням уточненого адміністративного позову):

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є громадянкою Російської Федерації та перебуває за її межами, в Україні, у зв'язку з тим, що вона була вимушена залишити територію країни свого походження та шукати захист з огляду на об'єктивні обставини та обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров'я. Також, вона побоюється загрози загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а тому не може повернутись до країни свого походження.

У судовому засіданні 11 січня 2016 року позивач підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити у повному обсязі, з огляду на доводи, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову позивача, подав письмові заперечення, в яких посилався на необґрунтованість адміністративного позову.

В судовому засіданні 11 січня 2016 року суд оголосив ухвалу про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилась в Мурманській області, м. Североморск, до будь-яких релігійних переконань не належить, неодружена, має вищу освіту, за професією кінолог, прибула легально в Україну автомобільним транспортом 24 липня 2015 року.

22 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищевказаній заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, заявниця зазначила, що причиною її звернення за захистом в Україні є побоювання переслідування у РФ по політичних переконаннях. Заявниця стверджувала, що не може повернутись до країни походження, так як 15 жовтня 2015 року Міщанським судом у м. Москві було призначено покарання у вигляді позбавлення волі на 4 роки її знайомому на ім'я ОСОБА_3, якому вона допомагала у питаннях створення політичної партії «Правые за европейское развитие», та саме вона допомагала в оформленні документів та агітації вступу до зазначеної партії. Крім того, заявниці стверджувала, що приймала участь у багатьох опозиційних мітингах. Оскільки її знайомого ОСОБА_3 у РФ визнано екстремістом, вона вважає, що у майбутньому створену ним партію також можуть визнати екстремістською, наслідком чого буде її переслідування по політичним переконанням. Ще одним фактом який спричинив її виїзд з РФ було те, що одного разу їй зателефонували представники Слідчого комітету РФ та запропонували з'явитись на допит в якості свідка по справі ОСОБА_3 після чого вона одразу залишила територію РФ.

За результатами огляду особової справи позивача, 11 листопада 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено Висновок про відмову у визнанні ОСОБА_2 відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №993 від 11 листопада 2015 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_2», позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, 11 листопада 2015 року відповідачем складено повідомлення № 221 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві №993 від 11 листопада 2015 року та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з позовом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частині 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як було встановлено судом, 11 листопада 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2

Згідно даного висновку, з метою перевірки даних, на які посилалась позивач, відповідачем було проведено моніторинг відкритих інтернет джерел, з яких стало відомо про існування партії «Правые за европейское развитие», основним активістом якої є ОСОБА_3, однак не було знайдено жодних фактів, які б підтверджували будь-яку участь заявниці у зазначеній партії. Відтак, відповідач дійшов висновку, що заявниця не надала ґрунтовних доказів щодо особистої участі у партії «Правые за европейское развитие» та не змогла переконати у правдивості таких тверджень.

У заяві-анкеті ОСОБА_2 повідомила, що приймала участь у багатьох опозиційних мітингах, про що надала кольорове фото, де заявниця в числі інших громадян прямує містом. Водночас, вказане фото не дало змоги відповідачу визначити мету ходьби осіб відображених на фото та ідентифікувати позивача. Жодної іншої інформації щодо антиурядової діяльності заявниці відповідачем не знайдено. Відтак, відповідач дійшов висновку, що заявниця не надала ґрунтовних та переконливих доводів щодо особистої участі у антиурядових мітингах на території РФ, чим поставила під сумнів правдоподібність твоїх тверджень.

Крім того, у заяві-анкеті іноземка повідомила про особисті припущення про те, що у майбутньому політичну партію «Правые за европейское развитие», яку створив ОСОБА_3, визнають екстремістською у зв'язку з чим на її думку усіх причетних до зазначеної партії можуть переслідувати за політичними переконаннями.

Водночас, зазначені твердження є лише особистими припущеннями шукача захисту, при цьому вони не містять жодного підтвердження.

Також, в ході співбесіди, ОСОБА_2 повідомила, що одного разу їй зателефонували представники Слідчого комітету РФ та запропонували з'явитись на допит як свідок по справі ОСОБА_3, після чого відразу покинула РФ, однак у свою чергу нею не надано жодних документальних підтверджень, що вона дійсно отримувала запрошення про явку в якості свідка Слідчого комітету РФ.

Всі інші доводи та факти, на які заявниця посилалась у своїй заяві-анкеті, свого підтвердження під час співбесіди та складення Висновку, не знайшли.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_2 було задано питання «Чи займались вона або її рідні політичною діяльністю на території РФ», на що шукачка захисту відповідача, що не займались. З огляду на вказане відповідач дійшов висновку, що це також ставить під сумнів можливість притягнення позивача до відповідальності за антиурядову діяльність в РФ.

Крім того, на запитання «Чи приймали ви участь у мітингах або акціях на території РФ», пошукачка притулку повідомила, що вона приймала участь в опозиційних мітингах, 04 листопада 2013 року, у Російському марші, а інший не пам'ятає, як називався. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження зазначених обставин позивач під час проведення співбесіди не надала.

Як встановлено судом з Висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, під час співбесіди іноземка повідомила, що на території РФ не була заарештована чи засуджена, жодних заходів фізичного чи психологічного насилля до неї застосовано не було.

З урахуванням усього вищенаведеного, відповідач дійшов висновку проте. Що заявниця не підпадає під критерії ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, після опрацювання та детального розгляду матеріалів особової справи заявниці та її заяви про надання захисту, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві дійшло висновку, що фактів, передбачених п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», встановлено не було.

З огляду на те, що заявниця надала непереконливі докази про себе та про причини загрози її життю, при цьому спростовуючи такі твердження, факт існування загрози її життю та здоров'ю в країні походження є сумнівним, відповідач дійшов висновку, з яким суд погоджується, що пошукачка не піддавалась переслідуванням за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та у разі її повернення на батьківщину її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання застосовано навряд чи буде.

Крім того, на переконання відповідача, заявниця звернулась до органу міграційної служби лише тому, що проживає на території України нелегально протягом тривалого часу, а метою її звернення за захистом є лише легалізація на території України, а не отримання захисту.

З огляду на вищенаведені обставини, Головне управління Державної міграційної служби України у м. Києві дійшло висновку, що ОСОБА_2 не було доведено обґрунтованість суб'єктивних побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичними ознаками.

Враховуючи встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією відповідача про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведені обставини та перелічені правові норми, суд вважає правомірним оскаржуваний позивачем наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про відмову громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту та відсутність законних підстав для його скасування.

З огляду на правомірність оскаржуваного наказу, суд також не вбачає підстав для зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянки Російської Федерації Федерації ОСОБА_2 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський