Справа № 826/6460/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 січня 2016 року № 826/6460/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «КРИСТАЛБАНК» до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області Плєтнєр Тетяни Володимирівни про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Публічне акціонерне товариство «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «КРИСТАЛБАНК» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області Плєтнєр Тетяни Володимирівни (надалі також - відповідач), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати Рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 19876834 від 10.03.2015 року, що прийняте Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області - Плєтнєр Тетяною Володимирівною, якою відмовлено Публічному акціонерному товариству «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «КРИСТАЛБАНК» () у державній реєстрації права власності на нежитлові приміщення, що розташований за адресою - Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця Косіора, будинок 17;

- зобов'язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області - Плєтнєр Тетяну Володимирівну зареєструвати за ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «ПЕРЕХІДНИЙ БАНК «КРИСТАЛБАНК» право приватної власності на нежитлові приміщення, що розташований за адресою - Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця Косіора, будинок 17.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на об'єкт нерухомості прийнято всупереч приписів чинного законодавства, позаяк позивачем до реєстрації подано повний пакет документів, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач явки повноважного представника до суду не забезпечив, проте через канцелярію суду надійшла заява про слухання справи за його відсутності. Поряд з цим, у матеріалах судової справи наявні письмові заперечення проти позову, у яких відповідач покликався на те, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19876834 від 10.03.2015 року прийнято у повній відповідності до імперативних приписів чинного законодавства.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що позивачем до Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області було подано заяву про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою - Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця Косіора, будинок 17, приміщення 3.

За наслідком розгляду заяви позивача та долучених до неї документів, відповідачем прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19876834 від 10.03.2015.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю рішення №19876834 від 10.03.2015 звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Поряд з цим, згідно ч. 13 ст. 15 Закону № 1952-IV порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 на виконання положень ст. 15 Закону № 1952-IV затверджений Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (надалі - Порядок № 868), який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна та який набрав чинності 12.02.2014 року, тобто діяв станом на прийняття оскаржуваного рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 06.03.2015 № 19851445).

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст (п. 8 Порядку № 868).

Водночас, для проведення державної реєстрації прав заявник має подати документи за встановленим переліком.

Згідно із п. 36 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Відповідно до п. 37 Порядку № 868 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема, є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону; рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Документи, що подаються для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність відомостей, які містяться у документах, поданих для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, несе заявник (п. 6 цього Порядку).

За приписами положень п. 15 Порядку № 868, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем до реєстраційного органу подано наступні документи:

- заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) від 02.03.2015 року №10424810;

- документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита;

- копію документа, що посвідчує особу; копія документа, що підтверджує повноваження уповноваженої особи (довіреність);

- копія Договору купівлі-продажу від 14.10.2010р. укладеного між гр. ОСОБА_2 та ПАТ «ТЕРРА БАНК» (правонаступником якого є позивач);

- копія акту приймання передачі перехідному банку нерухомого майна неплатеспроможного банку № НАК 590942 від 22.12.2014 року, складений та підписаний ПАТ «Терра Банк» і ПАТ «Перехідний банк «Кристалбанк»;

- виписку з Плану врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «Терра Банк» від 13.10.2014 року 224/14 (із змінами та доповненнями).

Відповідачем під час розгляду реєстраційної заяви позивача та наданих документів, встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 14.10.2010р., посвідченого Тополовою О.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №800, у власність за договором передається нежиле приміщення, що складається з ґанку - загальною площею-13,8 кв.м. та вбудованого приміщення загальною площею 82,8 кв.м. В цьому ж пункті договору зазначено, що загальна площа нежилого приміщення з ґанком становить 82,8 кв.м.

Разом з тим, загальна площа приміщення, яка зазначена у Виписці з Плану врегулювання неплатоспроможності банку ПАТ «ТЕРРА БАНК» від 13.10.2014 року №224/14 зі змінами та Акті приймання-передавання перехідному банку нерухомого майна неплатоспроможного банку від 22.10.2014р., на переконання суду не могла сприйматись як достовірна, позаяк правовстановлюючим документом, що підтверджує виникнення, перехід або припинення прав на нерухоме майно, згідно приписів чинного законодавства, є саме Договір купівлі-продажу, який як вже було судом встановлено, мав суперечності у відомостях про об'єкт нерухомого майна.

В розрізі наведеного, суд звертає увагу на те, що приписами п. 20 Порядку № 868 визначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації.

При цьому, у випадку прийняття рішення про державну реєстрацію прав держаний реєстратор з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності у відповідності до вимог п. 20 постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно « вносить до запису про нерухоме майно (а саме об'єкта нерухомого майна), зокрема, відомості щодо: тип об'єкта нерухомого майна (житловий будинок, будівля, споруда, квартира, житлове приміщення, нежитлове приміщення тощо); призначення об'єкта нерухомого майна (житловий або нежитловий); площа об'єкта нерухомого майна (загальна та (за наявності) житлова); відомості про складові частини об'єкта нерухомого майна (найменування та/або присвоєння літера, загальна та (за наявності) житлова площа об'єкта нерухомого майна, який є складовою частиною складної речі та призначений для обслуговування іншої (головної) речі, пов'язаний з нею спільним призначенням та є її приналежністю); адреса об'єкта нерухомого майна; підстава для внесення запису про нерухоме майно (назва рішення; дата формування рішення; індексний номер рішення; прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора; найменування органу державної реєстрації прав або найменування нотаріальної контори, назва нотаріального округу).

У іншому випадку відповідно до п. 28 Порядку № 868 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Поряд з цим, норми п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV встановлюють, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 24 Закону за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 52 - 56 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з відповідачем, що документ, який підтверджує виникнення права на нерухоме майно містить суперечності у відомостях про об'єкт нерухомого майна щодо площі, що у свою чергу унеможливлювало внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав відомостей, визначених пунктом 20 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141.

Таким чином, доказами, які містяться у матеріалах судової справи засвідчується відсутність у документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, достовірних відомостей про нерухоме майно, необхідних для вчинення державним реєстратором реєстраційної дії, з огляду про що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №19876834 від 10.03.2015 року є правомірним та не підлягає скасуванню.

Водночас, суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов'язання відповідача зареєструвати за позивачем право приватної власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою - Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вулиця Косіора, будинок 17, приміщення 3, задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від первісної, яка визнана судом необґрунтованою.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур