Справа № 826/12021/15
Суддя: Мамчур Я.С
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мамчур Я.С
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Мамчура Я.С.

суддів: Желтобрюх І.Л., Шостака О.О.

при секретарі Гімарі Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у відповідності до положень ст. 41 КАС України без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві Про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Дочірнє підприємство Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11", звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі ГУ ДФС у м.Києві Про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.01.2015 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року - скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено планову виїзну документальну перевірку Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" () з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 по 23 грудня 2014 року.

У висновку Акт перевірки від 29 грудня 2014 року № 10480/22-01/00376353 відповідач встановив порушення позивачем норм Податкового кодексу України, а саме: пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту на загальну суму 9607413,66 грн.; пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 9127043,30 грн.

На підставі зазначеного Акту перевірки ДПІ у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення від 19.01.2015 року, а саме: № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 14411120,49 грн., у тому числі за основним платежем - 9607413,66 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 4803706,83 грн.; № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на загальну суму 13690564,47 грн., у тому числі за основним платежем - 9127042,98 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 4563521,49 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, зазначив, що висновок податкового органу щодо порушення позивачем норм Податкового кодексу України є обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, а винесені податкові повідомлення-рішення від 19.01.2015 року №№ , є правомірними.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

Згідно п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Пунктом 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, до митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України; з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що пунктом 198.1 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно із пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.2 статті 200 Податкового кодексу України, при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

В пункті 200.3 статті 200 Податкового кодексу України зазначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З аналізу положень податкового законодавства вбачається, що основною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як вбачається з матеріалів справи, основним видом діяльності Дочірнього підприємства Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" є виробництво хліба та хлібобулочних виробів, оптова торгівля зерном, насінням та кормами для тварин, неспеціалізована оптова торгівля харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами та роздрібна торгівля хлібом, хлібобулочними та кондитерськими виробами.

Так, між позивачем та його контрагентами (ТОВ «Укрснаб-Агро» (); ТОВ «Укрспецсоюз» (); ТОВ «Вторметекспорт» () та ТОВ «ІНСІТІ трейд» ()) було укладено ряд договорів поставки товару (соя, українського походження врожаю 2013 року).

В пункті 3.7 договорів зазначено, що кожна партія товару, що поставляється повинна супроводжуватися пакетом наступних документів: рахунок-фактура на вартість поставленої партії товару та товарно-транспортна накладна; відповідно до пункту 3.10 договорів, підтвердженням виконання обов'язку з поставки товару є належним чином оформлена товарно-транспортна накладна, а також видаткова та податкова накладні на поставлену партію товару; згідно із пунктом 4.2 договорів, якість товару повинна відповідати нормам якості ДСТУ 4964:2008; в пункті 7.5 ДСТУ 4964:2008 зазначено, що кожну партію насіння сої супроводжують свідоцтвом про вміст пестицидів, токсичних елементів, мікотоксинів, радіонуклідів та посвідченням або сертифікатом про якість.

На підтвердження здійснення господарських операцій позивачем надано податкові та видаткові накладні, банківські реєстри документів по рахунку щодо оплати товару, товарно-транспортні накладні та договір доручення № ПТА13-0110/11Д від 01.10.2013 про отримання товару від контрагентів уповноваженими особами.

Як стверджує суд першої інстанції, позивачем не надано до суду обов'язкові документи, які визнані умовами договору (рахунки-фактури на вартість поставлених партій товару, свідоцтво про вміст пестицидів, токсичних елементів, мікотоксинів, радіонуклідів в сої, посвідчення або сертифікати про якість сої, згідно вимог ДСТУ 4964:2008), а також договір від 04.10.2013 року №39-3 між Дочірнім підприємством Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вторметекспорт» і первинну документацію щодо виконання умов вказаного договору.

В зв'язку з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість встановити реальність виконання господарських операцій, оскільки позивачем не надано суду документального підтвердження тих обставин та відносин, які супроводжують фактичне виконання такого роду операцій та у сукупності підтверджують їх реальне виконання, а тому і не доведено, що обумовлені правочинами послуги, роботи були надані саме цими контрагентами.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки, ним не було враховано, що рахунки-фактури та сертифікати якості не є первинними документами, зберігання і облік яких є обов'язковим для суб'єктів господарської діяльності при здійсненні фінансової звітності.

Так, згідно зі 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Втім, колегія суддів наголошує, що рахунок-фактура не є первинним документом, що передбачений податковим законодавством.

Так, Державна фіскальна служба України своїм листом №9062/Б/99-99-17-02-02-14 від 28.09.2015 р. дійшла наступного висновку: «Рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а має лише інформаційний характер. Фактично рахунок-фактура є розрахунково-платіжним документом, що передбачає тільки виставлення-певних сум до оплати покупцям за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані (фактично надані) послуги. Факт отримання товарів (послуг) повинен бути підтверджений видатковою накладною постачальника або актом приймання-передачі виконаних робіт (послуг). Зазначену позицію викладено в листах Міністерства фінансів України від 27.11.2006 N 31-34000-20-23/25136, від 09.07.2007 N 31-34000-20/23- 4579/4800, від 30.05.2011 N 31-08410-07-27/13794.».

Теж саме стосується і сертифікатів якості, які не є первинними документами, а можуть свідчити лише про відповідність якості товару, що не є тотожним факту надання (поставки) товару.

Так, документи про якість товару мають абсолютно інше правове та юридичне значення, аніж первинні облікові документи. Регулювання відносин щодо підтвердження якості товару здійснюється цивільним законодавством України. В свою чергу цивільне законодавство регулює майнові та немайнові відносини учасників. Порядок встановлення відповідності товару нормам якості та необхідний перелік документів, що це підтверджує, узгоджується сторонами та зазначається у договорі. Тому врегулювання чи не врегулювання зазначених питань не призводить до податкових наслідків для платників податків.

Отже, жодного доказового значення для цілей встановлення обставин реальності здійснення спірних господарських операцій між позивачем та контрагентами-постачальниками рахунки-фактури та свідоцтва про якість не мають.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час апеляційного розгляду справи, Публічним акціонерним товариством "Київхліб" Хлібокомбінат №11" до матеріалів справи долучено сертифікати якості на товар, отриманий позивачем від своїх контрагентів - ТОВ «Укрснаб-Агро», ТОВ «Укрспецсоюз», ТОВ «Вторметекспорт» та ТОВ «ІНСІТІ трейд».

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові суду від 09 грудня 2015 року, та є підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" - задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року - скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 202, 205, 207, 211, 212 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2015 року - скасувати, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Київхліб" Хлібокомбінат №11" - задовольнити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Я.С. Мамчур

Судді І.Л. Желтобрюх

О.О. Шостак

Повний текст складено 29.01.2016 р.

Головуючий суддя Мамчур Я.С

Судді: Желтобрюх І.Л.

Шостак О.О.