Справа № 127/20095/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/20095/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Бойко В.М.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

26 січня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю.

за участю:

секретаря судового засідання: Сокольвак Ю.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Василишиної Т.В.

третьої особи: ОСОБА_4

представника третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 (далі позивач) до Староміського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 (далі - третя особа) про скасування арешту на майно,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив: скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП 25014804 від 11.03.2011 за заявою стягувача ОСОБА_4 від 03.03.2011 у частині накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7; скасувати арешт на майно - житловий будинок АДРЕСА_1 до складу якого входить: житловий будинок літ. "А", прибудови літ. "А1", "а", гараж літ. "Б", убиральня літ. "В" № 1-4 огорожа. Збудовано самочинно прибудови літ. "а1", "а2", "а3", "а4", загальною площею 227,5 кв. м., житловою площею 97,4 кв. м.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.11.2015 адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18.12.2015 відкрито провадження в даній адміністративній справі та залучено відповідно до ст. 53 КАС України ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Третя особа та його представник, а також представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали в повному обсязі та просили колегію суддів її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наданої представником відповідача інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2015 вбачається, що будинок АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 Проте, згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 06.11.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2015 судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1, належить ОСОБА_6.

При цьому 11.03.2011 державним виконавцем Староміського Відділу ДВС ВМУЮ Малютою Н.П. відкрито виконавче провадження про стягнення боргу з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 та накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7, об'єктом обтяження є житловий будинок АДРЕСА_1.

Окрім цього, як слідує з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2015 №47305023 на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 227,5 кв.м., житловою площею 97,4 кв.м., що належить ОСОБА_6 на праві приватної власності накладено арешт на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження Староміського Відділу ДВС ВМУЮ.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в силу ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) наявні підстави для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження ВП 25014804 від 11.03.20011 за заявою стягувача ОСОБА_4 від 03.03.2011 у частині накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_7 та скасування арешту на спірний житловий будинок.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон № 606-ХІV.

Згідно ст. 1 Закону № 606-ХІV (в редакції чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 ч. 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

В силу положень ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Разом з тим за приписами ч. 5 ст. 52 Закону № 606-ХІV у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з ч. 1 ст. 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 ст. 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 1) винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; 2) винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; 3) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 4) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 5 цієї ж статті Закону № 606-ХІV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону № 606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із ст. 321 Цивільного кодексу України держава гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такий позов залежно від суб'єктного складу сторін спору розглядається за правилами господарського чи цивільного судочинства.

В межах адміністративного судочинства дані правовідносини, можуть перевірятися на предмет дотримання державним виконавцем вимог закону при вчиненні виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, що арешт на майно боржника ОСОБА_7 накладено постановою про відкриття виконавчого провадження від 11.03.2011, а витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень який надав позивач до позовної заяви та в якому власником зазначено ОСОБА_6 було сформовано та зареєстровано 25.06.2016.

Отже, на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту, майно - житловий будинок АДРЕСА_1 до складу якого входить: житловий будинок літ. "А", прибудови літ. "А1", "а", гараж літ. "Б", убиральня літ. "В" № 1-4 огорожа. Збудовано самочинно прибудови літ. "а1", "а2", "а3", "а4", загальною площею 227,5 кв. м., житловою площею 97,4 кв. м. належав боржнику - ОСОБА_7

Таким чином, державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом № 606-XIV, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову та скасування оскаржуваної постанови.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції порушено правила предметної підсудності, що є окремою підставою для скасування рішення виходячи з такого.

Частиною 1 ст. 7 та частин 1, 2 ст. 8 Закону № 606-XIV передбачено, що учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання. Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 82 Закону № 606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

За приписами ч. 6 ст. 181 КАС України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Пунктами 1-4 ч. 1 ст. 18 КАС України передбачено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам; усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб з суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Так, у справі, яка розглядається, правовідносини стосуються оскарження бездіяльності державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, а не рішень судів у справах, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої статті 18 КАС України. Окрім цього, позивач у даній справі не є стороною (учасником) виконавчого провадження відповідно до ст. 7 Закону № 606-XIV.

Натомість відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Відтак, дана адміністративна справа предметно підсудна окружному адміністративному суду, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Така ж правова позиція зі спірного питання вже була висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 04.11.2015 у справі К/800/15153/15.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо відкрито провадження у справі, яка предметно підсудна іншому суду. Тому, у разі відкриття провадження в адміністративній справі без дотримання правил предметної підсудності суд повинен передати справу на розгляд адміністративного суду, якому вона підсудна, незалежно від того, на якій стадії розгляду справи виявлено порушення правил цієї підсудності, оскільки суд, який відкрив провадження у справі з таким порушенням, не є компетентним у її розгляді. Порушення правил предметної підсудності є підставою для скасування рішень судів нижчих інстанцій.

Таким чином Вінницький міський суд Вінницької області, розглядаючи даний спір, порушив предметну підсудність та розглянув спір, який підсудний окружному адміністративному суду і після відкриття провадження у справі встановивши, що справа цьому суду не підсудна, зобов'язаний був діяти відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 22 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 23 листопада 2015 року - скасувати та прийняти нову.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 лютого 2016 року.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.