Справа № 807/3/15
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2016-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2016 рокум. Ужгород№ 807/3/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі:

позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за зміненою позовною заявою ОСОБА_1 до Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення частини невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 22 січня 2016 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 25 січня 2016 року.

До Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовною заявою ОСОБА_1 до Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області, якою просила суд: "визнати незаконним та скасувати Наказ з особового складу № 122-к від 28.11.2014р. "Про звільнення ОСОБА_1А."; поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста юридичного відділу регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області; стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 28.11.2014р. на користь ОСОБА_1; стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 30000 грн. та понесені судові витрати".

02 листопада 2015 роду до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно до якої позивач додатково просить суд стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області на користь ОСОБА_1 ще й "невиплачену частину заробітної плати за вересень-листопад 2014р. в розмірі 1443,33 грн.; компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 503,59 грн. всього 1 946,92 грн. " (а.с. 165-171). Також у цій заяві позивач вказала суму у розмірі 111,99 грн. як розрахункову середньоденну заробітну плату.

Провадження у даній справі зупинялось за заявою сторін. Також розгляд справи неодноразово відкладався у звязку із обєктивними причинами.

В судовому засіданні позивач підтримала позовну заяву повністю з мотивів, що наведені у ній та у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.а.с. 6-15, 165-171). Просила задовольнити позовні вимоги повністю. Позивач зазначила, що вона вважає наказ з особового складу № 122-к від 28 листопада 2014 року "Про звільнення ОСОБА_1А." протиправним та безпідставним виходячи з наступного. Позивача було звільнено відповідно до статті 40 пункту 3 КЗпП України - за систематичне невиконання без поважних причин обовязків покладених трудовим договором. А саме, відповідач прийняв накази з особового складу про застосування до позивача заходів дисциплінарного стягнення та дисциплінарного впливу, зокрема наказ № 84-к від 09 вересня 2014 року "Про попередження ОСОБА_1А." та наказ № 88-к від 24 вересня 2014 року "Про притягнення до дисциплінарного відповідальності ОСОБА_1А.. Не погодившись з підставами та законністю прийнятих наказів, такі були оскаржені в судовому порядку. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду, що ухвалена в адміністративній справі № 807/2944/14, позовну заяву ОСОБА_1 щодо оскарження вищезазначених наказів було задоволено наказ № 84-к від 09 вересня 2014 року "Про попередження ОСОБА_1А." та наказ № 88-к від 24 вересня 2014 року "Про притягнення до дисциплінарного відповідальності ОСОБА_1А." визнано протиправними та скасовано. Відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду зазначену постанову Закарпатського окружного адміністративного суду залишено без змін. Відтак позивач вважає, що позовну заяву необхідно задовольнити повністю.

Представник відповідача подав до суду заперечення (а.с.а.с. 63, 64,183). У судовому засідання 22 січня 2016 року відповідач надав суду заву про часткове визнання позовних вимог, а саме представник зазначив, що відповідач не визнає вимоги щодо стягнення з Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області моральної шкоди у сумі 30000 грн. (а.с. 188).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2014 року наказом з особового складу № 122-к ОСОБА_1 - головного спеціаліста юридичного відділу регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області - було звільнено відповідно до статті 40 пункту 3 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обовязків покладених трудовим договором (а.с. 16).

Відповідно до статті 40 частини 1 пункту 3 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Під час судового розгляду даної справи, встановлено, що 09 вересня 2014 року відповідачем прийнято Наказ за № 84-к "Про попередження ОСОБА_1 та скасування наказів РВ ФДМУ" (а.с. 66).

Відповідно до цього наказу позивача попереджено про неповну службову відповідність за неналежне виконання службових обовязків.

24 вересня 2014 року відповідачем прийнято Наказ за № 88-к "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1А." (а.с. 67).

Відповідно до цього наказу позивачеві було оголошено догану за неодноразові порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку. Цим же наказом позбавлено позивача заходів заохочення протягом дії дисциплінарного стягнення.

Не погодившись з підставами та законністю винесених наказів, останні були оскаржені позивачем у судовому порядку.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року, що ухвалена в адміністративній справі № 807/2944/14, визнано протиправним та скасовано: пункт 1 Наказу відповідача за № 84-к від 09 вересня 2014 року "Про попередження ОСОБА_1 та скасування наказів РВ ФДМУ"; Наказ за № 88-к від 24 вересня 2014 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1А." та Наказ № 92-к від 29 вересня 2014 року "Про скасування надбавки ОСОБА_1А." (а.с.а.с. 18-27).

Відповідно до ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2015 року, Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2014 року, що ухвалена в адміністративній справі № 807/2944/14, залишено без змін (а.с.а.с. 129-138).

Таким чином, протиправність наказів № 84-к від 09 вересня 2014 року та № 88-к від 24 вересня 2014 року було встановлена судом та, відповідно, їх скасовано.

Відповідно до статті 72 частини 1 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під "систематичним невиконанням" вважається неодноразове (тобто два і більше разів) невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Проте, про що суд зазначав вище, законодавцем встановлено умову звільнення особи, а саме наявність застосованих до винної особи заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. Тобто для звільнення працівника у звязку із систематичним невиконанням ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, необхідна наявність систематичності, яка підтверджується наявними застосованими заходами дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року за № 9, за передбаченими статтею 40 пунктом 1 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 23).

З урахуванням того, що рішеннями судів було визнано протиправним та скасовано: пункт 1 наказу № 84-к від 09 вересня 2014р. "Про попередження ОСОБА_1 та скасування наказів РВ ФДМУ"; наказ № 88-к від 24 вересня 2014 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1А.", які свідчили, з точки зору відповідача, про наявність у діях позивача системності у невиконанні ним без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, то Закарпатський окружний адміністративний суд вважає за необхідне Наказ з особового складу № 122-к від 28 листопада "Про звільнення ОСОБА_1А." визнати протиправним та скасувати. ОСОБА_1 слід поновити на посаді головного спеціаліста юридичного відділу регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області з 29 листопада 2014 року.

Крім того, відповідно до статті 43 частин 1 та 7 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Тобто оскільки позивач був звільнений у відповідності до статті 40 пункту 3 КЗпП України, то в силу статті 43 КЗпП України необхідна була згода на це виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої була позивач.

Судом встановлено що відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету первинної професійної організації РВ ФДМУ по Закарпатській області за № 15 від 03 листопада 2014 року відмовлено у наданні попередньої згоди на звільнення ОСОБА_1 за статтею 40 пунктом 3 КЗпП України. Вказане рішення профспілкової організації містило обґрунтування такої відмови (а.с.а.с. 34-37).

Також судом встановлено, що позивач був звільнений під час його тимчасової непрацездатності, про що свідчить листок непрацездатності серії АГВ № 715282 (а.с. 45).

Відповідно до статті 40 частини 3 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Таким чином, відповідачем при звільненні позивача не були також дотримані гарантії, що встановлені, зокрема статтею 40 частиною 3 та статтею 43 частинами 1 та 7 КЗпП України.

Щодо дати, з якої необхідно поновити позивача, то суд вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до оскарженого наказу відповідача позивача було звільнено з роботи 28 листопада 2014 року, тобто дата звільнення 28 листопада 2014 року вважається останнім робочим днем позивача. А відтак з 29 листопада 2014 року у позивача почався вимушений прогул. Таким чином суд вважає, що необхідно поновити позивача саме з 29 листопада 2014 року, оскільки позивач вважається таким, що 28 листопада 2014 року був на роботі і, відповідно, отримував заробітну плату.

Відповідно до статті 235 частини 2 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ОСОБА_3 соціальної політики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік", листа від 09 вересня 2014 року за № 10196/0/14-14/13 та листа ОСОБА_3 соціальної політики України від 18 вересня 2015 року за № 560/13/133-15 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" кількість робочих днів: вересні 2014 року становила 22 дні, у жовтні 2014 року становила 23, у листопаді 2014 року становила 20 днів, у грудні 2014 року становила 23 дні, у січні 2015 року становила 20 днів, у лютому 2015 року становила 20 днів, у березні 2015 року становила 21 день, у квітні 2015 року становила 21 день, у травні 2015 року становила 18 днів; у червні 2015 становила 20 днів, у липні 2015 становила 23 дні; у серпні 2015 становила 20 днів, у вересні 2015 становила 22 дні; у жовтні 2015 становила 22 дні; у листопаді 2015 становила 21 день; у грудні 2015 становила 23 дні.

Відповідно до листа ОСОБА_3 соціальної політики України від 20 липня 2015 року за № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік", кількість робочих днів у січні 2016 року становила 19 днів.

Відповідно до довідки від 19 листопада 2014 року за № 18-02-03341 (а.с. 28), середньомісячна заробітна плата позивача, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" становить 2017,52 грн., а середньоденна заробітна плата становила 89,67 (2017,52/22,5(середня кількість робочих днів у вересні та жовтні 2014 року).

Судом встановлено, що позивач протягом періоду вимушеного прогулу в іншому місці не працював, заробітну плату та соціальну допомогу по безробіттю не отримував.

Таким чином середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 25645,62 грн. (89,67х286 днів вимушеного прогулу).

Однією з вимог позовної заяви позивач ставить вимогу щодо стягнення з відповідача заподіяної йому моральної шкоди, розмір якої оцінює у 30000 грн..

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує зусилля прикладені позивачем щодо поновлення на роботі, у тому числі оскарження попередніх наказів відповідача (вжитих заходів для відновлення своїх трудових прав), тривалий час поновлення на роботі, характер порушення її прав. Таким чином суд вважає достатньою сатисфакцією щодо розміру заподіяної позивачеві моральної шкоди у 2500 грн..

Правову позицію щодо необхідності відшкодування моральної шкоди у трудових правовідносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року, що ухвалена у справі за № 6-23цс12, яку, відповідно до статті 2442 частини 2 КАС України, враховує суд при вирішенні даного спору.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача невиплаченої частини заробітної плати за вересень-листопад 2014 року в розмірі 1443,33 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 503,59 грн., всього 1 946,92 грн., то суд вважає, що у задоволенні позовної заяви у цій частині необхідно відмовити з наступних мотивів. Як встановлено судом під час розгляду даної справи, з позивачем був проведений повний розрахунок під час звільнення виходячи із заробітної плати, що отримував позивач на дату звільнення. Крім того, накази, що обмежували позивача в отриманні заохочень, доплат, премій тощо, були актуальними на час звільнення позивача та, відповідно, враховані відповідачем на час здійснення з позивачем розрахунку при звільненні.

Відповідно до статті 256 частини 1 пунктів 2 та 3 КАС України негайно виконуються постанови суду, зокрема про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

На підставі наведеного та керуючись статтями 160-163, 256 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Наказ з особового складу № 122-к від 28 листопада 2014 року "Про звільнення ОСОБА_1А.".

Поновити ОСОБА_1, на роботі на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області з 29 листопада 2014 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 29 листопада 2014 року по 22 січня 2016 року у розмірі 25645,62 грн. за виключенням обовязкових платежів.

Стягнути з Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2500 грн..

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта юридичного відділу Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2017,58 грн..

В порядку статей 163, 267 КАС України зобовязати Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області у місячний строк подати до Закарпатського окружного адміністративного суду звіт про виконання даної постанови.

У задоволенні позовної заяви в частині решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_4