Справа № 2а-38/11/1370
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" січня 2016 р. м. Київ К/9991/78368/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу ОСОБА_2

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2011

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2012

у справі №2а-38/11/1370 (№50214/11/9104)

за позовом Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області

до ОСОБА_2

про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2011, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2012, позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави заборгованість зі сплати податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 33996 грн.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального і матеріального права: ст.ст. 9, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, норм матеріального права: ч. 6 ст. 5 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, пп. 40 п. 4 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 № 341. ОСОБА_2 надав зміни до касаційної скарги, в яких просить скасувати вказані судові рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції допущено заміну позивача у справі - Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова правонаступником - Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення державної податкової інспекції з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості з податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 33996 грн. позивачем визначено несплату останнім зазначеного податку під час здійснення першої реєстрації вантажних автомобілів Volkswagen T4 (державний номерний знак НОМЕР_1, 2000 року випуску) та Mercedes-Benz Vito 108 (державний номерний знак НОМЕР_2, 2002 року випуску).

ОСОБА_2 посилається на те, що надані відповідачем для здійснення першої реєстрації автомобілів Volkswagen T4 та Mercedes-Benz Vito ВРЕР документи, в т.ч.: квитанція про сплату податку з власників транспортних засобів в сумі 33996 грн., відповідали вимогам абз. 13 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 07.09.1998 № 1388. Законодавством не передбачено вимоги, за якою платник податку зобов'язаний зберігати квитанцію про сплату податку, яка необхідна для реєстрації транспортного засобу. Наголошує на тому, що підпис фахівця ВРЕР в спеціальній графі виготовленої типографським способом заяві «перевірено», наявність круглої печатки начальника ВРЕР, а також номер квитанції про сплату коштів за реєстрацію транспортних засобів, свідчать, що пакет документів в реєстраційній справі був повним.

Окрім того, відповідач наголошує на тому, що прокуратурою Львівської області проводиться слідство у кримінальних справах, що передані на розгляд Шевченківського районного суду м.Львова:

- № 181-0290, порушеній щодо службових осіб Львівського ВРЕР УДАІ ГУ МВСУ у л/о за фактом зловживання ними службовим становищем та перевищення службових повноважень за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 365 Кримінального кодексу України, та за фактом підроблення документів та використання невстановленими особами підроблених документів за ознаками злочинів, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 358 Кримінального кодексу України;

- у кримінальній справі № 181-ЛЗІІ, порушеній щодо працівників банків за фактом розкрадання майна за ознаками злочинів, передбачених ст. 191 Кримінального кодексу України (привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем).

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що ОСОБА_2, будучи власником вантажних автомобілів Volkswagen T4 (державний номерний знак НОМЕР_1, 2000 року випуску) та Mercedes-Benz Vito 108 (державний номерний знак НОМЕР_2, 2002 року випуску), здійснив першу реєстрацію таких автомобілів, утім докази щодо оплати податку з власників транспортних засобів відчсутні (за даними інформації щодо фізичних осіб, якими проведено сплату податку з власників транспортних засобів через відділення ЗГРУ Приватбанк не знайдено в базі прийнятих платежів). Оскільки сума податку з власників транспортних засобів не надходила до бюджету, тому відповідачем не виконаний обов'язок щодо сплати цього податку, який підлягає стягненню в дохід місцевого бюджету.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 №1251-ХІІ податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів віднесений до загальнодержавних податків.

Згідно ст. 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11.12.1991 № 1963 XIІ (далі - Закону) платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи, а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства, які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до ст. 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується фізичними особами - перед проведенням першої реєстрації в Україні транспортних засобів.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону фізичні особи - платники податку зобов'язані пред'являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, - відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону у разі відсутності документів про сплату податку або документів, що дають право на користування пільгами, перша реєстрація в Україні, реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку і технічний огляд транспортних засобів не провадяться.

У відповідності до абз. 13 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 07.09.1998 № 1388 державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що платником податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, які вперше реєструються в Україні, є юридичні та фізичні особи, які здійснюють першу їх реєстрацію. Так, передумовою першої реєстрації транспортних засобів закон визначає пред'явлення особами, які здійснюють першу реєстрацію, органам, які здійснюють таку реєстрацію, квитанцій або платіжних доручень про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки. Відсутність документів про сплату податку є умовою, за якою перша реєстрація в Україні транспортних засобів не може бути здійснена.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з даними Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи Управління ДАІ ГУМВС України у Львівській області відповідачем 23.12.2009 та 13.08.2009 проведено першу реєстрацію автомобілів Volkswagen T4 та Mercedes-Benz Vito 108 відповідно на підставі поданих заяв від 22.12.2009 № 9536 та від 20.03.2010 № 9098. Серед документів, доданих до вказаних заяв, копій квитанцій про сплату податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів не знайдено. Згідно з копіями реєстраційних справ транспортних засобів на ім'я ОСОБА_2, наданих суду першої інстанції, квитанція про сплату податку також відсутня. Згідно з виписками податкового органу податку до місцевого бюджету не сплачено.

Однак, з огляду на те, що законодавство забороняє здійснювати першу реєстрацію транспортного засобу за відсутності документів про сплату податку, а здійснення першої реєстрації транспортного засобу уповноваженим органом без сплати податку з власників транспортних засобів є порушенням вимог законодавства, та з огляду на факт наявності зазначених вище кримінальних справ, суди повинні належним чином з'ясувати обставини щодо фактичної сплати відповідачем податку у передбаченому законодавством порядку шляхом ініціювання платежів через платіжні системи, передбачені законодавством України.

Зокрема, суди повинні витребувати у сторін пояснення щодо алгоритму реєстрації транспортних засобів на відповідача, яким чином здійснювалась сплата податку, через які платіжні системи, який документ видавався у підтвердження сплати та чи надавався такий документ для реєстрації. Суди повинні з'ясувати, чи стосуються кримінальні справи, відомості про які містяться в адміністративній справі, обставин, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, зокрема щодо фактичної сплати відповідачем податку у передбаченому законодавством порядку шляхом ініціювання платежів через діючі в межах законодавства платіжні системи, не надходження такого податку до бюджету з вини інших осіб, та встановити результат їх розслідування/розгляду.

Зазначені обставини мають суттєве значення для правильного вирішення справи, оскільки у разі встановлення обставин щодо фактичної сплати відповідачем податку з транспортних засобів у встановленому законодавством порядку через передбачені законодавством України, платіжні системи, і ненадходження такого податку до бюджету не з його вини, а з вини інших осіб, підстави для покладання на відповідача обов'язку повторної сплати податку відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування» від 25.06.1991 № 1251-XII (із змінами та доповненнями) (чинного на час виникнення спірних відносин) обов'язок фізичної особи щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) припиняється із сплатою податку і збору (обов'язкового платежу) або його скасуванням тощо.

Згідно п.п. 5.4.1 п. 5.4 ст. 5 Закону № 2181-ІІІ узгоджена сума податкового зобов'язання, не сплачена платником податків у встановлені строки, визнається сумою податкового боргу платника податків (відповідача), порядок погашення якого регулюється нормами статей 6-15 вказаного Закону.

Виходячи з положень ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), за якими банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження, положень п. 22.4 ст. 22 цього ж Закону, за якими при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання, погашення платником податків податкового зобов'язання відбувається в момент подання до банку платіжного доручення на перерахування суми податку до бюджету.

Судами також не досліджено питання щодо належного повідомлення податковим органом відповідача про наявність несплаченого податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів у спірній сумі у порядку, передбаченому Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (чинним на час виникнення спірних відносин).

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відповідач також наполягає на тому, що позивач 04.01.2011 звернувся з позовом до суду з пропуском строку звернення, передбаченим ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, який, на його переконання, розпочався 09.06.2010, що є датою відповіді Львівського відділу реєстраційно-екзаменаційної роботи на запит ДПА у Львівській області від 28.04.2010 № 9504/10/17-108/174 щодо надання інформації про фізичних осіб, якими протягом 2008-2010 року здійснювалась перша реєстрація вантажних автомобілів та сплата за якими підлягає перевірці органами державної податкової служби.

Суд касаційної інстанції зазначає, що позивачем у справі є ДПІ у Шевченківському районі м.Львова, а не ДПА у Львівській області. Відповідно, строк звернення до суду не можна обчислювати з дня, коли інша особа, ніж позивач, дізналася про порушення свого права та інтересів.

З огляду на те, що позивач наполягає на порушенні строку звернення до суду, суди мають також перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду. При цьому суди мають виходити з такого.

Виходячи зі змісту частин 1 та 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку, встановленого цим Кодексом або іншими законами, якими можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду. Строки звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

До 30.07.2010 граничні строки стягнення податкового боргу визначалися п.п. 15.2.1 п. 15.2 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ.

Пунктом 3.7 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI було внесено зміни до статті 99 Кодекса адміністративного судочинства України, які набули чинності з 30.07.2010.

Згідно із зазначеними змінами загальний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, визначений частиною другою статті 99 зазначеного Кодексу, зменшено з одного року до шести місяців.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальністю особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Відповідно, обчислення строку звернення особи до суду здійснюється за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Тривалість строку звернення до суду не змінюється у разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку. При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізовано право на позов.

Отже, якщо право на звернення з позовом про стягнення податкового боргу виникло у податкового органу до 30.07.2010 включно, то строк звернення до суду для такої особи, незалежно від того, що позов пред'явлено до суду 04.01.2011, тобто після 30.07.2010, визначається за правилами спеціального законодавства, чинного на час виникнення у податкового органу такого права на позов, а саме з урахуванням граничних строків стягнення податкового боргу, визначених у п. 15.2.1 ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ.

Якщо ж право на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу виникло у податкового органу у період з 30.07.2010 по 31.12.2010 включно, застосуванню підлягає загальний шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, визначений у частині другій статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній в зазначений період).

У свою чергу, право на стягнення податкового боргу виникає після надіслання (вручення) контролюючим органом першої та другої податкових вимог платнику податків. Відносини, що виникають у процесі надіслання (вручення) податкових вимог платнику податків регулювалися п. 6.2 ст. 6 вказаного Закону. При цьому обставини, з настанням яких податкова вимога вважається надісланою (врученою) особі, були визначені у п.п. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6 даного Закону.

Саме після настання зазначених у п.п. 6.2.4 п. 6.2 ст. 6 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ обставин виникає право на звернення контролюючого органу із позовом про стягнення податкового боргу. Відповідно, саме з цього моменту розпочинається перебіг строку звернення податкового органу з позовом про стягнення податкового боргу.

Таким чином, момент, з якого у податкового органу виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу, має визначатися за наведеними вище правилами.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2012 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун