Справа № 826/24094/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 січня 2016 року № 826/24094/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Конституційного Суду України
про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Конституційного суду України (далі - відповідач) про визнання протиправним Розпорядження Голови Конституційного суду України від 23.04.2015 року № 102/15»Про суддівську винагороду ОСОБА_1»; зобов'язання Конституційний суд України змінити стосовно позивача порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років та застосувати до позивача порядок, що діяв до 28.03.2015 року відповідно до Розпорядження Голови Конституційного суду України від 25.01.2012 року № 17/12 «Про оплату праці ОСОБА_1» та про зобов'язання відповідача провести нарахування та сплатити на користь позивача недонараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28.03.2015 року на момент винесення судом рішення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений наказ прийнято з порушенням норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), чим звужено обсяг права позивача на суддівську винагороду, чим, як наслідок знижено досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Позивач клопотав про вирішення справи за його відсутності.

Відповідач - Конституційний суд України - заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи, з яких вбачається, що оскаржений наказ прийнято на виконання Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд», яким внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та вилучено деякі посади з переліку посад, перебування на яких зараховувалось до стажу роботи на посаді судді. Відповідач також клопотав про розгляд справи за відсутності його представника.

В судовому засіданні до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 працює на посаді судді Конституційного суду України з 21 вересня 2010 року.

Розпорядженням Голови Конституційного суду України від 25.01.2012 року № 17/12 позивачу встановлено суддівську винагороду у розмірі 36 036,17 грн. за повний відпрацьований місяць, до складу якої входить посадовий оклад згідно із штатним розписом Конституційного суду України та доплати: за вислугу років у розмірі 70% посадового окладу, за науковий ступінь кандидата наук у розмірі 15% посадового окладу та за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Розпорядженням Голови Конституційного суду України від 23.04.2015 року № 102/15 «Про суддівську винагороду» з 28.03.2015 року позивачу встановлено суддівську винагороду, яка складається з посадового окладу згідно із штатним розписом Конституційного суду України та Секретаріату Конституційного суду України; доплати за вислугу років у розмірі 50% посадового окладу; доплату за науковий ступінь доктора юридичних наук у розмірі 20% посадового окладу.

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним у зв'язку із зменшенням спеціального трудового стажу з 33 років і 11 місяців до 22 років та 3 місяців у зв'язку із відсутністю Перехідних положень в новій редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якими передбачались деякі посади із переліку посад, перебування на яких зараховувалось до стажу роботи на посаді судді.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд виходить з того, що визначення обґрунтованості оскаржуваного наказу, а отже і вмотивованості позовної заяви, полягає у визначенні відповідності прийнятого рішення наданим відповідачу повноваженням, при цьому, із обов'язковим встановленням законності його змісту з приписами Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 6 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" та в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26 січня 2000 року № 02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" зазначено, що підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Положенням п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинства і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до п. 6 та 8 ч. 1, ч. 2 ст. 41 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції від 01.05.2014) Голова Верховного Суду України: контролює ефективність діяльності апарату суду, а також здійснює інші повноваження визначені законом.

Голова Верховного Суду України з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 07.07.2010 року) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Пунктом 11 Перехідних положень вказаного Закону передбачалось, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

При цьому, Законом України «Про забезпечення права справедливий суд» внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і вилучено деякі посади із переліку посад, перебування на яких зараховується до стажу робот на посаді судді.

Так, зокрема, згідно частин 1 статті 135 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року № 192-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Застережень щодо збереження за суддями визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності вищевказаним Законом, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» не містить.

Таким чином визначений, Законом України "Про судоустрій і статус суддів" розмір суддівської винагороди змінено Законом України " Про забезпечення права на справедливий суд " внаслідок чого зменшено розмір суддівської винагороди. Залишивши незмінним зміст права на суддівську винагороду Закон України " Про забезпечення права на справедливий суд" фактично звузив обсяг цього права, встановивши обмеження шляхом вилучення посади із переліку посад, перебування на яких зараховувалось до стажу роботи судді до внесення змін Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», чим, на думку суду, знизив рівень гарантії незалежності суддів.

Так, зокрема до внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» стаж роботи на посаді судді Гультай Михайла Мирославовича складав 33 роки і 11 місяців. Проте, за наслідками внесення відповідних змін до вищевказаного Закону стаж роботи позивача на посаді зменшено 22 років 3 місяців та як наслідок зменшено і розмір доплати за вислугу років.

Виходячи із принципу розподілу державної влади на законодавчу, виконавчу і судову та визнання самостійності органів судової влади (стаття 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") статус судді в Україні визначається Конституцією України для гарантування здійснення правосуддя незалежним і неупередженим судом; у цих цілях проголошується незамінність і недоторканність суддів, передбачається їх належне і матеріальне забезпечення, що є гарантією незалежності суддів, невід'ємним елементом їх статусу (статті 6, 124, 126, 129, 130 Конституції України).

Статус судді є засобом, покликаним забезпечувати кожному дійсний захист його прав і свобод правосуддям; будучи однією із гарантій належного здійснення правосуддя.

Характер і рівень правового захисту статусу судді визначається не тільки об'ємом наданих прав, а і місцем актів, якими здійснюється правове регулювання, в системі правових актів: закріплення гарантій статусу суддів саме в Конституції України та Законі України "Про судоустрій і статус суддів" направлено на недопущення звуження цих гарантій і зниження їх рівня в ході конкретизації та розвитку законодавства.

Такий підхід кореспондує рекомендаціям Європейської хартії, згідно якої рівень оплати повинен встановлюватися так, щоб захистити суддю від тиску, спрямованого на те, щоб вплинути на зміст його рішень і взагалі на його поведінку в суді, порушуючи таким чином його незалежність і неупередженість.

У пунктах 54-55 Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року вказано, що оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Для захисту оплати праці суддів від зменшення слід прийняти спеціальні законодавчі положення.

Аналогічний висновок можна зробити зі змісту статті 1, частини 1 статті 3, статті 22 Конституції України та частиною 6 статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо недопущення звуження змісту та обсягу гарантій незалежності судді, шляхом внесення змін у діючу систему норм.

Частиною першою статті 126 Конституції Закону України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Зазначений конституційний принцип відображено і в положеннях Закону N 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII. Так, у пунктах 8, 11 частини четвертої статті 48 цього Закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі, забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді та правом судді на відставку. Крім того, згідно із частиною шостою статті 48 Закону N 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013, від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Отже, внаслідок вилучення із попередньої редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» деяких посад стаж роботи яких підлягав врахуванню при визначенні суддівської винагороди Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд», фактично занижено рівень грошового забезпечення суддів, які перебували на посаді судді до внесення вищевказаних змін.

На думку суду, при вирішенні цієї справи існує необхідність застосування норм Конституції України як норм прямої дії у розумінні, висловленому у рішеннях Конституційного Суду України викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 щодо неконституційності положень, які зменшують досягнутий рівень матеріальної незалежності суддів.

Отже, у спірних правовідносинах при визначенні стажу роботи позивача на посаді судді для виплати щомісячної доплати за вислугу років належить керуватись положеннями Конституції України із застосуванням порядку визначення стажу роботи для виплати щомісячної доплати за вислугу років з урахуванням порядку такого визначення, що діяв до внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Керуючись принципом незалежності суддів, який полягає в окремому порядку фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належному матеріальному та соціальному забезпеченні судді, суд прийшов висновку про невідповідність оскаржуваного Розпорядження закріпленим конституційним положенням заборони зниження рівня незалежності суддів. Тому вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до довідки про суддівську винагороду, виданої позивачу Конституційним Судом України від 22.10.2015 № 6/1-342-145 середній розмір суддівської винагороди за період січень - 28 березня 2015 року становить 36 036,17 грн. Проте за період з 28 березня 2015 позивачу виплачується суддівська винагорода у розмірі 28 501,20 грн. Отже суд погоджується з доводами позивача, що йому протиправно не виплачено суддівську винагороду, починаючи з 28 березня 2015 року у належній сумі.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає адміністративний позов ОСОБА_1 таким, що підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним Розпорядження Голови Конституційного суду України від 23.04.2015 року № 102/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1».

3. Зобов'язати Конституційний суд України змінити стосовно ОСОБА_1 порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років.

4. Зобов'язати Конституційний суд України провести нарахування та сплатити на користь ОСОБА_1 недонараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28.03.2015 року до дати набрання судовим рішенням законної сили.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.І. Келеберда