Справа № 815/5728/15
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/5728/15

Категорія: 3.1 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Топор О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України, ГУ ДМС України в Одеській області про скасування наказу від 14 серпня 2015 року № 104, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання позивача в Україні та зобов'язання обміняти посвідку на постійне проживання (з урахуванням змін позовних вимог /а.с. 141-142/).

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірних рішення та бездіяльності.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року вищенаведений позов було задоволено. Скасовано вищенаведене рішення в спірній частині. Зобов'язано відповідачів вчинити спірні дії.

В апеляційній скарзі ДМС України просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з обґрунтованості даного позову та наявності підстав для його задоволення.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 29 грудня 2005 року отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні Серії НОМЕР_1 (терміном дії - безстроково) /а.с. 5/.

Наказом ДМС України від 14 серпня 2015 року № 104 було:

- скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 28 січня 2004 року в частині залишення на постійне проживання позивача,

- визнано вищенаведену посвідку недійсною,

- зобов'язано ГУ ДМС в Одеській області здійснити відповідні заходи у відношенні позивача /а.с. 101-110/.

Позивач просив суд скасувати спірне рішення лише в частині визнання вищенаведеної посвідки недійсною.

Отже, на час розгляду справи в суді першої інстанції, рішення відповідачів щодо скасування права позивача на постійне проживання в Україні було чинним та обов'язковим для виконання.

Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III, КМ України затверджує зразок посвідки на постійне проживання, правила та порядок її оформлення і видачі.

Частиною 16 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI передбачено, що технічний опис, зразки бланків посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, порядок їх оформлення, виготовлення та видачі встановлюються КМ України.

Реченням 2 п. 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (затверджено постановою КМ України від 28 березня 2012 року № 251) передбачено, що зразки заяв та порядок їх розгляду визначаються МВС.

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Реченням 2 абз. 3, абз. 4 п. 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681 та зареєстрованого в МЮ України 6 серпня 2013 року за № 1335/23867) передбачено, що посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС, визнаються недійсними та підлягають вилученню. Наказ Голови ДМС про скасування рішення про видачу або відмову у видачі посвідки може бути оскаржений до суду.

Таким чином, при наявності чинного рішення про скасування рішення на підставі якого була видана посвідка визнання такої посвідки недійсною та її вилучення є обов'язком органів ДМС. Отже, будь-якої мови про протиправність вищенаведеного рішення саме в оскарженій частині не мається. Окрім того, при наявності чинного рішення (яке взагалі не оскаржувалося позивачем) про скасування права позивача на постійне проживання в Україні, у суду не мається права на скасування рішення щодо визнання посвідки недійсною та зобов'язання видати нову посвідку.

Окрім того, позивач отримав право на постійне проживання в Україні у відповідності з абз. 3 п. 4 розділу 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до абз. 3, 5 п. 4 розділу 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Таким чином, обов'язковою умовою набуття дозволу на імміграцію до України за вищенаведеною нормою була необхідність звернення з відповідною заявою протягом шести місяців з дня набрання чинності вищенаведеним Законом.

Вищенаведений Закон набрав чинності 7 серпня 2001 року.

Постанова КМ України № 1983 на виконання зазначеного Закону набрала чинності 26 грудня 2002 року.

Позивач звернувся до відповідачів з заявою про бажання отримати дозвіл на імміграцію до України лише 28 листопада 2003 року /а.с. 36/, тобто з порушенням вищенаведеного строку більш ніж на два роки. Шестимісячний термін з дня набрання вищенаведеною постанови чинності теж був пропущений позивачем.

Отже, у зв'язку з вищенаведеними імперативними вимогами Закону позивач не вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну. Тобто, отримав посвідку на постійне проживання незаконно на підставі свідомо неправдивих відомостей.

Пунктом 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей.

Відповідно до тлумачного словника, відомості - певні факти, дані про кого не-будь.

Відповідно до абз. 3 п. 4 розділу 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про імміграцію» обов'язковими відомостями для прийняття рішення щодо наявності у особи права на імміграцію є також відомості про дотримання заявником строку звернення з вищенаведеною заявою (про бажання отримати дозвіл на імміграцію).

При цьому, Закон не ставить в залежність скасування зазначеного права від умислу особи, що бажала скористатися таким правом.

Отже, у відповідачів малися усі, передбачені Законом, умови для скасування рішення про надання дозволу на залишення на постійне проживання в Україні позивачу.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи суду першої інстанції про те, що процедура скасування дозволу на залишення на постійне проживання в Україні повинна починатися саме з подання, у зв'язку з тим, що такі доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Нормами діючого законодавства, у тому числі вищенаведеного, не встановлено прямої та безпосередньої заборони на початок процедури скасування дозволу на залишення на постійне проживання в Україні у відсутності подання.

Більш того, з п.п 21 -23 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (затвердженого постановою КМ України від 26 грудня 2002 року № 1983) вбачається, що започаткувати процедуру скасування дозволу на імміграцію, окрім органів ДМС (відповідачі), можуть й деякі інші органи виконавчої влади, наприклад Служба безпеки України. При цьому, обов'язковою умовою започаткування такої процедури саме для інших суб'єктів владних повноважень (не органів ДМС) є наявність такого подання.

Абзацом 3 п. 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 року № 681 та зареєстрованого в МЮ України 6 серпня 2013 року за № 1335/23867) передбачено, що рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог Закону, скасовуються наказом Голови ДМС повністю або в окремій частині.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обов'язку для органів ДМС (у разі видачі дозволу на імміграцію ним самим - органами ДМС) для започаткування процедури скасування дозволу на імміграцію писати самому собі відповідне подання.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Позивач фактично просить суд про захист права на імміграцію.

З урахуванням того, що в нього такого права не мається, суд не може вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення в частині, що взагалі не оскаржувалося позивачем (в частині скасування дозволу на постійне проживання в Україні).

Отже, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість даного позову та наявність підстав для його задоволення.

Пунктом 4 ст. 202 КАС України передбачено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив вищенаведені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи по суті, внаслідок чого його постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні даного позову.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу від 14 серпня 2015 року № 104, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання ОСОБА_1 в Україні та зобов'язання обміняти посвідку на постійне проживання - відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Постанова у повному обсязі виготовлена 1 лютого 2016 року.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/