Справа № 826/2639/15
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Київ К/800/32584/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г., Голяшкіна О.В., Зайця В.С.,

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу ОСОБА_4

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року

у справі №826/2639/15

за позовом ОСОБА_4

до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби

Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни ,

Головного управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Рябоконь Олени Ікарівни та Головного управління юстиції у місті Києві, в якому просив: визнати протиправними дії державного реєстратора щодо відмови у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1, згідно заяви позивача про державну реєстрацію речових прав від 14 листопада 2014 року за реєстровим номером 8964013; скасувати рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1; зобов'язати державного реєстратора здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на 1/4 частину будинку АДРЕСА_1, згідно заяви позивача про державну реєстрацію речових прав від 14 листопада 2014 року за реєстровим номером 8964013.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить вищезазначені судові рішення змінити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2008 року, яка набрала законної сили, затверджено мирову угоду між ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1. За змістом угоди за кожною із зазначених осіб визнано право на 1/4 частку у праві спільної власності на вказаний житловий будинок.

14 листопада 2014 року позивачем подано до реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві заяву №8964013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) відповідно до якої: вид реєстрації - виникнення; форма власності - приватна; тип об'єкта - житловий будинок; місцезнаходження об'єкту - АДРЕСА_1.

Разом із заявою, крім іншого, подано технічний паспорт від 04 січня 2008 року, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2008 року.

20 листопада 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби ГУ юстиції у м. Києві Рябоконь Оленою Ікарівною прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №17359964.

Згідно із цим рішенням вирішено відмовити у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_4.

Вказане рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень прийнято на підставі пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

У такому рішенні зазначено, що згідно технічного паспорту від 04 січня 2008 року власником всього житлового будинку є ОСОБА_6, саме за нею зареєстровано право власності на весь житловий будинок.

Відмовляючи у реєстрації, Рябоконь О.І. зазначила, що ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 08 липня 2008 року визнано мирову угоду по якій тільки визначають частки кожного із співвласників. Фраза ОСОБА_4 належить 1/4 частина житлового будинку не дає зрозуміти чи належить на праві власності, чи належить на праві користування 1/4 частина житлового будинку. Тобто, не визначена природа права.

Крім того, зазначено, що в технічному паспорті наявна примітка про самовільне будівництво гаража літ. «Г».

Обґрунтовуючи свою правову позицію, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що відповідач діяв у відповідності до діючого законодавства України.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Вищого адміністративного суду України виходить з наступного.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (далі Закон України № 1952-IV) визначено правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

У відповідності до статті 4 Закону України № 1952-IV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

За приписами частини першої статті 5 Закону України № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

За нормами частини першої статті 15 Закону України № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Частиною 4 статті 15 цього Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

За правилами частини першої статті 16 Закону України № 1952-IV заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку (частина 3 статті 16 Закону України № 1952-IV).

У силу положень частини сьомої статті 16 Закону України № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Форма і вимоги до заповнення заяв та запитів, що подаються до органу державної реєстрації прав, а також форма і вимоги до оформлення рішень, що приймаються у зв'язку з проведенням державної реєстрації прав, взяттям на облік безхазяйного нерухомого майна та наданням інформації з Державного реєстру прав, установлюються відповідно до законодавства (частина 14 статті 15 Закону України № 1952-IV).

Наказом Міністерства юстиції від 17 квітня 2012 року №595/5 «Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстрованим в Міністерстві юстиції 20 квітня 2012 року за №590/20903, затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), додатка до заяви та вимоги до заповнення заяв у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно частини третьої статті 17 Закону України № 1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За змістом статті 19 Закону України № 1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Як визначено у пункті 1 частини другої статті 9 Закону України № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

У відповідності до норм пункту 4 частини першої статті 24 Закону України № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 листопада 2014 року позивач подав до реєстраційної служби ГУ юстиції у м.Києві заяву №8964013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) відповідно до якої: вид реєстрації - виникнення; форма власності - приватна; тип об'єкта - житловий будинок; місцезнаходження об'єкту - АДРЕСА_1.

У графі заяви «вид спільної власності», де деталізується вид спільної власності за категоріями «спільна власність», «спільна часткова», - позначки про реєстрацію прав за певним видом спільної власності - відсутні.

Спірним рішенням вирішено відмовити у державній реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, за суб'єктом: ОСОБА_4. Таке рішення прийнято на підставі пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

Згідно з частинами першою та другою статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

При цьому, відповідно до статей 356 та 368 вказаного Кодексу власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Аналіз вищевказаних норм свідчить, що у разі, якщо частка співвласника у спільній власності визначена, то такий співвласник має право подати як самостійно заяву про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, так і спільно з іншими співвласниками заяву про державну реєстрацію прав щодо спільної власності.

У випадку, коли співвласником подається заява про державну реєстрацію прав щодо своєї частки у праві спільної власності, державна реєстрація прав проводиться виключно щодо відповідної частки, тобто запис до Державного реєстру прав вноситься щодо частки у праві спільної часткової власності

Колегія суддів звертає увагу, що за формою заяви про державну реєстрацію прав (щодо права власності) передбачено у разі реєстрації прав на об'єкт, який належить на праві спільної власності, визначення, крім іншого, виду спільної власності - або спільної сумісної, або спільної часткової. Тобто по суті необхідно вказати, що заявник просить зареєструвати частку у спільній частковій власності.

У той же час, як встановлено судами позивачем заявлено про реєстрацію прав на житловий будинок, однак, при цьому не визначено в якій частині спільної власності.

Тобто, виходячи із змісту заяви позивача, ним по суті заявлено про реєстрацію прав на весь будинок та на фактично визначену частку у спільній частковій власності.

Таким чином, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що державний реєстратор правомірно відмовив ОСОБА_4 у державній реєстрації прав власності за ним на житловий будинок, що розташований АДРЕСА_1, оскільки подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, що їх посвідчують.

Що стосується відмови державного реєстратора у реєстрації права власності з тієї підстави, що згідно поданого технічного паспорту, виготовленого КМБТІ 04.01.2008 зазначено, що власником всього житлового будинку є ОСОБА_6, тобто за останньою зареєстровано право власності на весь житловий будинок, то колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про її неправомірність. Технічний паспорт КМБТІ не є правовстановлюючим документом. Техпаспорт КМБТІ може використовуватися для визначення технічних характеристик об'єкту нерухомості, а не для висновків про наявність чи відсутність права власності у особи. Отже, відмова державного реєстратора у реєстрації права власності з тієї підстави, що у техпаспорті відсутня відмітка про особу, за якою визнано право власності на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою суду є неправомірною.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що суди першої та апеляційної інстанції прийшли до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач у цьому випадку не позбавлений права повторно звернутися до відповідача із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Отже, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що судами першої та апеляційної інстанції правозастосування відбулось із дотримання норм діючого законодавства та з повним, достовірним, неупередженим та об'єктивним з'ясуванням обставин справи.

Відповідно статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, судова колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, вони ґрунтуються на вимогах норм процесуального законодавства, підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі №826/2639/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді