Справа № 825/3853/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/3853/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника відповідача Тюткало М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_2, ОСОБА_3 про скасування постанови у частині,

В С Т А Н О В И В:

25.12.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») звернулось до суду з адміністративним позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить суд скасувати постанову старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 15.05.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що постановою старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 15.05.2013 ВП № 37462895 накладено арешт на нерухоме майно, а саме квартиру по АДРЕСА_1 Разом з тим, відповідач не мав правових підстав для накладення вказаного арешту на нерухоме майно, оскільки квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору від 20.12.2007, а ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» є іпотекодержателем. За таких обставин, накладений відповідачем арешт порушує право позивача, як іпотекодержателя вищевказаного нерухомого майна, на переважне задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити, оскільки в оскаржуваних правовідносинах останній діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Треті особи без самостійних вимог - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, ОСОБА_3 причини неявки суду не повідомила.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 20.12.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено кредитний договір № 2402/1207/02-067, відповідно до умов якого Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 15500 доларів США на строк до 19.12.2017 включно для споживчих потреб (а.с.13-21).

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 20.12.2007, між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір від 20.12.2007, у силу якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно - трьохкімнатну квартиру по АДРЕСА_1

В подальшому, Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», яке є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк», на підставі договору факторингу від 28.11.2012 № 15 відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості за кредитним договором від 20.12.2007 (а.с. 49-55).

Одночасно з договором факторингу між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012, відповідно до якого сторони домовились, що разом з відступленням прав вимоги заборгованості по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28.11.2012 № 15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором (а.с. 57-59).

09.04.2013, на підставі виконавчого листа Заводського районного суду м. Дніпродзержинська № 415/3415/12-6/415/362/12, виданого 17.09.2012, та заяви стягувача (ПАТ КБ «Приватбанк») від 05.04.2013 № 30.1.0.0/2-111222/1729 (а.с.99) державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 37462895 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 15658,36 грн. (а.с. 103).

15.05.2013 старшим державним виконавцем Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить боржнику - ОСОБА_2 у межах суми боргу - 15658,36 грн. (а.с.115), про що зроблено відповідний реєстраційний запис за № 931472 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.118).

Вважаючи оскаржувану постанову такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав.

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) та Законом України від 05.06.2003 № 898-IV «Про іпотеку» (Закон - № 898-IV) у редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, за визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини 1 статті 32 Закону № 606-XIV передбачено, що заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У свою чергу, статтею 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону № 606-XIV, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

При цьому, у силу частини 8 статті 54 Закону № 606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону № 898-IV.

Під час реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 33 Закону № 898-IV встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами, майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5 статті 3 Закону № 898-IV).

За змістом частини 6 статті 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини 7 статті 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Водночас, у силу частини 3 статті 54 Закону № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З вищенаведеного вбачається, що існує чіткий перелік підстав, коли на заставлене майно боржника може бути звернено стягнення особою, яка не є заставодержателем.

Верховний Суд України у постанові від 09.04.2014 у справі № 6-13цс14 зазначив, що з урахуванням положень частини восьмої статті 54 Закону № 606-XIV та частини шостої статті 3 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання здійснюється за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Положеннями частини 1 статті 52 Закону № 606-XIV визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відтак, накладення арешту постановою від 15.05.2013 ВП № 37462895 є елементом процедури стягнення на майно боржника на користь іншого стягувача (ПАТ КБ «Приватбанк»), який не є заставодержателем спірного майна, тому відповідач, накладаючи арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 повинен був керуватися приписами частини 3 статті 54 Закону № 606-XIV та положеннями Закону № 898-IV.

У свою чергу, положеннями частини 2 статті 3 Закону № 898-IV закріплено, що взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Отже, право застави у даному випадку виникає з моменту реєстрації іпотечних договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, право іпотеки на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 виникло у Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» з 20.12.2007, а саме з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору від 20.12.2007, і в подальшому відступлено на підставі договору факторингу від 28.11.2012 року № 15 (а.с.46-56).

Водночас, рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» у справі № 319/2012, на підставі якого ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.04.2012 видано виконавчий лист, на виконання якого відкрито виконавче провадження ВП № 37462895 і накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 набрало законної сили 19.04.2012.

За таких обставин, право застави (іпотеки) ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» виникло до винесення третейським судом рішення у справі № 319/2012 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, як вбачається з витягу з реєстру заборгованостей боржників № 1-Б, що є додатком до договору факторингу від 28.11.2012 № 15, заборгованість ОСОБА_2 станом на 28.11.2012 становить 11385,76 доларів США (а.с. 56), а вартість предмету іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору про внесення змін та доповнень від 30.07.2010 № 1 до іпотечного договору від 20.12.2007, становить 34416 доларів США (а.с. 46-48).

Відтак, вартість предмета іпотеки перевищує розмір заборгованості боржника іпотекодержателю.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що арешт було накладено на квартиру у межах суми боргу - 15658,36 грн.

Аналізуючи норми частини 3 статті 54 Закону № 606-XIV суд акцентує увагу на тому, що задоволення вимог на заставлене майно, тобто предмет іпотеки, може бути здійснено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів або вартість предмета застави повинна перевищувати розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Таким чином, у даній справі існує одна із умов, встановлених приписами частини 3 статті 54 Закону № 606-XIV: вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, що є підставою для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем на заставлене майно, у виконавчому провадженні ВП № 37462895.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції від 15.05.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Падій