Справа № 808/2144/15
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

27 січня 2016 року (11 год. 30 хв.) Справа № 808/2144/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Дельта» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

20.04.2015 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Дельта» (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить: скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.12.2014 №, яким визначено суму податкового зобовязання за платежем: податок на додану вартість в сумі 128098,50 грн., у т.ч. за основним платежем 85399,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 42699,50 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Імперіал Бренд» за серпень 2014 року, за результатами якої складено акт від 03.12.2014 №1788/08-28-22-01/36447852 (далі ОСОБА_3 перевірки). На підставі ОСОБА_3 перевірки відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 23.12.2014 №. ОСОБА_3 перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 21.04.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 06.05.2015.

У судове засідання, призначене на 06.05.2015, представники сторін не прибули.

Ухвалою від 06.05.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 20.05.2015.

Ухвалою від 20.05.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 20.05.2015.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 27.05.2015.

У судове засідання 27.05.2015 представники сторін, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не прибули.

Ухвалою від 27.05.2015 за клопотанням позивача провадження у справі було зупинено до 22.06.2015.

Ухвалою від 22.06.2015 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 22.06.2015.

Судовий розгляд відкладався до 30.06.2015 та до 07.07.2015.

Ухвалою від 07.07.2015 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Запорізького окружного адміністративного суду по адміністративній справі №808/7048/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Дельта» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про визнання дій неправомірними та скасування податкового повідомлення-рішення.

Ухвалою від 27.01.2016 провадження у справі було поновлено, судове засідання призначене на 27.01.2016.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що перевіркою позивача встановлено відсутність обєктів оподаткування при придбанні послуг у ТОВ «Імперіал Бренд», які підпадають під визначення ст. 185 ПК України. Зазначив, що відповідач приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих повноважень. Тому, вважає оскаржуване податкове повідомлення - рішення правомірним, через що просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 27.01.2016 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали і зясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі наказів відповідача від 18.11.2014 №974, від 24.11.2014 №1000 у період з 18.11.2014 по 26.11.2014 відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Імперіал Бренд» за серпень 2014 року.

За результатами перевірки 03.12.2014 відповідачем був складений ОСОБА_3 перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 85399,00 грн. за вересень 2014 року.

На підставі ОСОБА_3 перевірки 23.12.2014 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу визначено суму податкового зобовязання за платежем: податок на додану вартість в сумі 128098,50 грн., у т.ч. за основним платежем 85399,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 42699,50 грн.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки ОСОБА_3 перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в ОСОБА_3 перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог

п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України.

Пунктом 198.1 ст. 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної.

Платники податку, що застосовували касовий метод до набрання чинності цим Кодексом або застосовують касовий метод, мають право на включення до податкового кредиту сум податку на підставі податкових накладних, отриманих протягом 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку.

Для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна.

Судом встановлено, що за вересень 2014 року позивачем задекларовано податкового кредиту по операціях з. ТОВ «Імперіал Бренд» на загальну суму 85399,00 грн.

19.05.2014 між позивачем та ТОВ «Імперіал Бренд» був укладений договір №32 про виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, за яким останній зобовязався виконати навантажувально-розвантажувальні роботи, а позивач прийняти виконані роботи та сплатити їх вартість.

На виконання умов договору позивачем складались заявки на виконання навантажувально-розвантажувальних робіт від 29.08.2014 №17, від 25.08.2014 №16, від 15.08.2014 №15, від 12.08.2014 №14, від 06.08.2014 №13.

ТОВ «Імперіал Бренд» на загальну суму 294000,00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 49000,00 грн. виписало податкові накладні від 29.08.2014 №400, від 25.08.2014 №315, від 15.08.2014 №193, від 12.08.2014 №133, від 06.08.2014 №76 та рахунки-фактури на зазначену суму.

За наслідками виконання робіт між позивачем та ТОВ «Імперіал Бренд» складено ОСОБА_3 виконаних робіт від 29.08.2014 №400, від 25.08.2014 №315, від 15.08.2014 №193, від 12.08.2014 №133, від 06.08.2014 №76.

21.05.2014 між позивачем та ТОВ «Імперіал Бренд» був укладений договір №28, за яким останній зобовязався виконати комплекс робіт по прибиранню приміщень позивача, а позивач прийняти виконані роботи та сплатити їх вартість.

ТОВ «Імперіал Бренд» на загальну суму 218393,00 грн., в тому числі ПДВ у розмірі 36398,84 грн. виписало податкові накладні від 29.08.2014 №399, від 22.08.2014 №304, від 15.08.2014 №192, від 08.08.2014 №97 та рахунки-фактури на зазначену суму.

За наслідками виконання робіт між позивачем та ТОВ «Імперіал Бренд» складено ОСОБА_3 виконаних робіт від 29.08.2014 №399, від 22.08.2014 №304, від 15.08.2014 №192, від 08.08.2014 №97.

Всі вищевказані документи наявні в матеріалах справи.

Суд зазначає, що наявні в матеріалах справи податкові накладні, рахунка-фактури, ОСОБА_3 виконаних робіт, оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення позивачем господарських операцій з ТОВ «Імперіал Бренд».

В ОСОБА_3 перевірки відповідач зазначає, що згідно реєстру податкових накладних за серпень 2014 року ТОВ «Імперіал Бренд» встановлено, що більшість податкових накладних виписано на користь контрагентів в один день в рамках дії одного договору в сумі ПДВ до 10000,00 грн., які відображені в податковій звітності, проте не зареєстровані в ЄР податкових накладних.

Суд зазначає, що відповідно до п. 11 Підрозділу 2 Прикінцевих положень Податкового кодексу реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить понад 10 тисяч гривень - з 1 січня 2012 року.

Отже, оскільки в податкових накладних виписаних позивачу ТОВ «Імперіал Бренд» у серпні 2014 року сума податку на додану вартість в одній податковій накладній менша ніж 10000,00 грн., то ТОВ «Імперіал Бренд» не зобовязаний був реєструвати податкові накладні в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідач зазначає, що ТОВ «Імперіал Бренд» відобразив в податкових зобовязаннях ряд контрагентів, що надає право останнім на формування податкового кредиту без виникнення розбіжності в ІС Податковий блок, без фактичного виникнення зобовязань для сплати податку на додану вартість.

Судом встановлено, що ТОВ «Імперіал Бренд» оформлював по закінченню робіт ОСОБА_3 виконаних робіт (окремо на кожні види робіт) та на кожен ОСОБА_3 виконаних робіт виписував податкові накладні.

Слід зазначити, що відповідачем не було надано нормативного обґрунтування позиції щодо заборони при одній поставці товару виписувати декілька податкових накладних на одну партію товару. Чинним законодавством, зокрема Податковим кодексом України, зазначена заборона не передбачена.

З наведених підстав, наявність податкових накладних, виписаних однією датою не суперечить вимогам податкового законодавства та не повязана з ухиленням від реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Також, відповідач робить посилання на те, що згідно бази даних «Податковий блок» серед видів діяльності ТОВ «Імперіал Бренд» відсутні такі види діяльності, як здійснення навантажувально-розвантажувальних робіт та надання клінінгових послуг.

Суд зазначає, що зазначені види діяльності не підлягають ліцензуванню, щодо їх здійснення законодавчо не встановлено заборон чи обмежень, а тому позивач не обмежений в праві на здійснення зазначених видів діяльності.

Суд наголошує, що зазначені твердження відповідача не свідчать про відсутність факту надання послуг позивачу у серпні 2014 року.

В обґрунтування висновків ОСОБА_3 перевірки відповідач посилається на інформацію наявну в базі даних «Податковий блок», відповідно до якої за весь період існування ТОВ «Імперіал Бренд» не подавались звіти 1Дф, що свідчить про відсутність працівників на підприємстві. Крім того зазначає, що у ТОВ «Імперіал Бренд» відсутні основні засоби, оборотні активи, робоча сила, які економічно необхідні для виконання послуг.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне.

На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ТОВ «Імперіал Бренд».

Суд зазначає, що за приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в ОСОБА_3 висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентом правочинів.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентом.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди між позивачем та його контрагентом порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Відповідачем лише зазначено, без відповідних доказів, про відсутність реальності поставок товарів (робіт, послуг), які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності тощо, що може свідчити про відсутність необхідних умов для здійснення відповідної господарської, економічної діяльності як позивачем, так і його контрагентом що є лише припущенням.

Також, відповідно до вимог податкового законодавства, особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник податку на додану вартість на момент вчинення відповідної господарської операції.

Судом встановлено, що ТОВ «Імперіал Бренд» у перевіряємий період мало статус платника податку на додану вартість, а відтак мало право видавати позивачу податкові накладні на підтвердження факту отримання останнім робіт/послуг, який надавався цим підприємством.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобовязань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» від 16.07.1999 №996-ХІV (далі Закон України №996-ХІV) бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закон України №996-ХІV визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Підпунктами 2.1., 2.2., 2.4, 2.16 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку передбачено наступне:

Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення. При реалізації товарів за готівку допускається складання первинного документа не рідше одного разу на день на підставі даних касових апаратів, чеків тощо. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи (далі первинні документи).

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.

Суд зазначає, що предявлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення між позивачем та ТОВ «Імперіал Бренд». господарських операцій.

За приписами п. 123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, -

тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування

тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

В даній справі оскаржується податкове повідомлення-рішення від 23.12.2014 №, яким позивачу визначені штрафні (фінансові) санкції в розмірі 50% від суми основного зобовязання, відповідно до вимог ч. 2 п. 123.1 ст. 123 ПК України. При цьому з розрахунку сум фінансових санкцій вбачається, що при визначенні розміру штрафу відповідач виходив з того, що на підставі акту планової документальної перевірки від 22.09.2014 №1012/08-28-22-01/36447852 позивачу було донараховано грошове зобовязання з ПДВ у сумі 148666 грн.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

За приписами ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що в провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа №808/7048/14 щодо спору між тими саме сторонами з приводу визнання дій неправомірними та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 20.01.2015 по справі №808/7048/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2015, адміністративний позов було задоволено. Визнано неправомірними дії ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя під час проведення планової виїзної перевірки дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2012 по 31.12.2013 позивача. Скасовано податкове повідомлення-рішення № від 06.10.2014, яким визначено загальний розмір податкового зобов'язання щодо сплати податку на прибуток - 542224, 50 грн., з яких 361483,00 грн. - за основним платежем, 180741,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Скасовано податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 06.10.2014, яким визначено загальний розмір податкового зобов'язання зі сплати ПДВ 185832, 50 грн., з яких 148666,00 грн. - за основним платежем щодо сплати податку, 37166,50 грн. - штрафних (фінансових) санкцій.

Отже, судовим рішенням, що набрало законної сили, задоволені позовні вимоги, в тому числі і в частині скасування податкового повідомлення-рішення відповідача № від 06.10.2014, прийнятого на підставі акту планової виїзної документальної перевірки від 22.09.2014 №1012/08-28-22-01/36447852, яким позивачу визначено суму грошового зобовязання з ПДВ у розмірі 148666 грн. за основним зобовязанням та 37166,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Факт визнання протиправним та скасування, податкового повідомлення-рішення відповідача № від 06.10.2014, яким позивачу було визначено суму грошового зобовязання з ПДВ у розмірі 148666 грн., свідчить про не правомірність застосування до позивача штрафу у розмірі 50% суми основного зобовязання.

Суд зазначає, що судове рішення у справі №808/7048/15 має приюдиційне значення для даної справи.

З наведених вище підстав, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та необхідність його скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданою до матеріалів справи квитанцією від 17.04.2015 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 182,70 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача з Державного бюджету України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Дельта» до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.12.2014 №, прийняте Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м.Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Дельта» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 128098,50 грн., у тому числі за основним платежем 85399,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 42699,50 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельний дім «Дельта» сплачений судовий збір в розмірі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль