Справа № 2-а-7799/10/1570
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2011-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2011 р.Справа № 2-а-7799/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Романішина В.Л.

суддів Бойка А.В., Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Абдул ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2010 року у справі за адміністративним позовом Абдул ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення №734-08 від 23.10.2008 року нечинним та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2010 року Абдул ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення відповідача №734-08 від 23.10.2008 року, яким йому відмовлено в надані статусу біженця в Україні, нечинним з моменту його прийняття та зобов'язання надати статус біженця в Україні. Позовні вимоги мотивував тим, що він є громадянином ОСОБА_3, однак не може та не бажає користуватись захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, а також за ознаками належності до певної соціальної групи. Зазначав, що за віросповіданням він є мусульманин-шиїт; при підготовці наукового проекту під час навчання в Політехнічному університеті м. Мосул їм з однокурсником мусульмани-суніти почали погрожувати фізичною розправою, на їх адресу почали надходити листи з вимогами покинути проект і припинити навчання, а в липні 2006 року на позивача було здійснено напад невідомими особами. По прибутті до України на навчання Абдул ОСОБА_2 звернувся до міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця, однак рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігії №734-08 від 23.10.2008 року йому відмовлено в наданні статусу біженця. Позивача не було ознайомлено з причинами відмови у наданні статусу біженця, повідомлення не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови. Зазначив, що він підпадає під всі, передбаченні ст.1 Закону України «Про біженців», умови для набуття статусу біженця, а тому рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії про відмову позивачу у наданні статусу біженця є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2010 року в задоволенні позовних вимог Абдул ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Абдул ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.10.2010 року, в якій вказується, що судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення його позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегією суддів встановлено, що 20 жовтня 2008 року, за результатами розгляду особової справи №07/173, Державним комітетом України у справах національностей та релігій було винесено рішення №734-08 про відмову в наданні статусу біженця Абдул ОСОБА_2 відповідно до абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців», як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 Закону, відсутні.

Зазначене рішення було оскаржено позивачем до суду, який дійшов до висновку про необгрунтованість позову.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про біженців» (далі - Закон), відповідно до вимог абз.5 ст.10 якого, статус біженця не надається особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абз.2 ст.1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до вимог абз.2 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 11 Закону встановлено, що до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця. В Практичних рекомендаціях «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку»виданих 2000р. за допомогою Представництва УВКБ ООН по справі біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції зазначено, що при звернені до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувані можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, держава безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Згідно пояснень Абдул ОСОБА_2 він є громадянином ОСОБА_3 та проживав у м.Мусель, де закінчив середню шкоду та університет. Оскільки в країні походження йшла війна він за студентською візою покинув Ірак та прибув до України в м.Харків на навчання. Причиною бажання отримати притулок в Україні є побоювання повернення до Іраку та закінчення терміну навчання в Україні.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач не зміг чітко зазначити з боку кого і за що саме він зазнав переслідування в країні походження та чому саме він не може повернутися в Ірак. Під час дослідження матеріалів справи судом не встановлено фактів переслідування Абдул ОСОБА_2 за ознаками відношення до певної етнічної чи релігійної групи в Іраку в період до його відїзду на навчання. Більше того, встановлено, що позивач покинув країну легально, шляхом отримання закордонного паспорту та навчальної візи. Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що бажання позивача залишитись в Україні слід розцінювати як небажання повертатись в країну походження та покращення власного рівня життя. Позивач не надав жодних доказів що свідчили б про його переслідування на батьківщині у звязку з тим, що він є мусульманином-шиїтом.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги твердження апелянта, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував положення Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, повязаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні»щодо врахування обєктивної та субєктивної сторін формулювання «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань». Об'єктивна сторона, що підлягає зясуванню, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Враховуючи Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 5 ст. 4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності.

За інформацією офіційних сайтів електронної мережі Інтернет дійсно в Іраку в 2007 році ситуація відносно прав людини значно погіршилась внаслідок насилля на ґрунті приналежності до різних груп віросповідування, яке спричинило міграцію значної частини населення за межі Іраку. Однак, з протоколу співбесіди від 08.11.2007р. вбачається, що Абдул ОСОБА_2 в липні 2006 року вже почав оформлювати документи на виїзд з країни, а всі затримання почали відбуватися після цього періоду.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що причини, які змусили позивача залишити Ірак, носять особистий характер, а тому відсутні підстави вважати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії неправомірним.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195 ч.1, 196, 197, 198 ч.1. п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Абдул ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2010 року у справі за адміністративним позовом Абдул ОСОБА_2 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення нечинним та зобовязання надати статус біженця залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий Романішин В.Л.

Судді Бойко А.В.

ОСОБА_1