Справа № 815/2536/15
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2016 року К/800/43513/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Ємельянової В.І.

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року по справі № 815/2536/15

за позовом ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

до Державної міграційної служби України

про визнання протиправними та скасування рішень зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії. Просили суд скасувати рішення Державної міграційної служби України: від 5 березня 2015 року №149-15 та №177-15, від 25 березня 2015 №211-15 та №219-15, від 3 квітня 2015 року №248-15 про відмову у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання їх біженцями або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, позивачі подали касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просять рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулись до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання їм в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Ахмаді ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 звернулись до Управління Державної міграційної служби України в Одеській області із аналогічними заявами 1 листопада 2013 року, а ОСОБА_5 8 листопада 2013 року.

Відповідачем проведено ряд співбесід із заявниками, під час яких з`ясовувались обставини, що слугували причинами приїзду до України та необхідності надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі аналізу матеріалів міграційної справи Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновки щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту: ОСОБА_2 від 5 січня 2015 року №2013ОD0349, ОСОБА_1 від 5 лютого 2015 року №2013ОD0350, ОСОБА_3 від 5 лютого 2015 року №2013ОD0353, ОСОБА_4 від 5 лютого 2015 року №2013ОD0352, ОСОБА_5 від 5 лютого 2015 року №2013ОD0352. Вказаними висновками рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачам у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Рішеннями Державної міграційної служби України: Ахмаді ОСОБА_6 від 5 березня 2015 року №177-15, ОСОБА_2 від 5 березня 2015 року №149-15, ОСОБА_3 від 25 березня 2015 року №211-15, ОСОБА_5 від 25 березня 2015 року №219-15, ОСОБА_4 від 3 квітня 2015 року №248-15 відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особам, щодо яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону відсутні.

Повідомленнями Управління Державної міграційної служби України в Одеській області, прийнятими на підставі рішень Державної міграційної служби України Ахмаді ОСОБА_6 отриманим 20 квітня 2015 року, ОСОБА_2 22 квітня 2015 року, ОСОБА_3 20 квітня 2015 року, ОСОБА_4 23 квітня 2015 року, ОСОБА_5 22 квітня 2015 року, відмовлено у визнанні їх біженцями або особами, які потребую додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішеннями суб`єкта владних повноважень, позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати протиправними рішення відповідача та зобов`язати прийняти рішення, якими визнати їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, визначено, зокрема, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

В даному випадку позивачі вказали, що підставою їх приїзду до України стало те, що вони всією родиною зреклися ісламу і прийняли християнство. Проте, в ході співбесід, проведених Управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, матеріали яких досліджено судами першої та апеляційної інстанцій, встановлено, що на дату виїзду з Афганістану жоден член сім`ї не змінив свого віросповідання. Позивачі вказували на критичне ставлення до ісламу, проте не могли пояснити своїх мотивів та спотворювали поняття ісламської віри через свою необізнаність. Всі опитані зазначили, що будь-яких утисків, погроз чи фізичного насильства з боку державних органів, релігійних організацій чи населення Афганістану не зазнавали.

В свою чергу, деякі члени родини вказували на те, що метою виїзду із країни проживання був переїзд до інших країн Європи, що мають більш розвинену економіку та інфраструктуру для проживання в кращих умовах, проте грошей, зібраних від продажу майна, їм вистачило лише на дорогу до України. Тобто, ціллю звернення до міграційної служби стало отримання захисту не через те, що родина зазнала переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а намагання влаштувати умови кращого проживання, що в свою чергу є намаганням знайти країну з кращими умовами життя. В даному випадку позивачі не є біженцями, а є економічними іммігрантами і на них розповсюджуються норми Закону України «Про імміграцію».

Оскільки позивачам відмовлено в наданні статусу біженців на підставі статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відхилити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п`яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.