Справа № 820/11461/15
Суддя: Полях Н.А.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

27 січня 2016 р. №820/11461/15

Харківський окружний адміністративний суд у колегіальному складі:

головуючого судді - Полях Н.А.,

суддів - Мельникова Р.В., Мар'єнко Л.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом, в якому просить суд: - скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №738-15; - зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 є уродженець Сектору Газа, Палестина, та може стати жертвою переслідування зі сторони угрупування ХАМАС, яке є правлячою організацією у Секторі Газа через те, що був активним учасником палестинського руху ФАТХ. Так відповідно до внутрішнього розпорядження генерального начальника внутрішньої безпеки у Секторі Газа Салях Абу Шарах від 26.07.2006р. №8732, позивача слід заарештувати. Відповідно до довідки Палестинського національно-визвольного руху ФАТХ №185 від 29.09.2010р., позивач є одним з активістів та прихильників руху ФАТХ та був заарештований і неодноразово піддавався нападам бойовиків ХАМАС. В Україну позивач приїхав у жовтні 2003 року. Навчався в Українській медичній стоматологічній академії та у Харківському національному університеті на медичному факультеті, у 2006 році був на канікулах у Палестині з травня до серпень, у 2013 році попри небезпеку, через хворобу матері, позивач був вимушений повернутися на кілька місяців до Палестини. Позивач вказує, що у цей час він постійно переховувався від представників руху ХАМАС, які хотіли його знайти та заарештувати. Через небезпеку стати жертвою переслідувань у Палестині, він знову повернувся до України. Позивач вважає, що ненадання документального доказу не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Позивач у судове засідання, призначене на 27.01.2016р., не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження.

В зв'язку з численними відкладеннями розгляду справи, в зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, які мали час на подання до суду документів та письмово вже виклали власну правову позицію, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи в порядку письмового провадження, за наявними в ній доказами.

Враховуючи положення ст.ст.122, 128 КАС України суд вважає за можливе розглядати справу без участі представників сторін у порядку письмового провадження на підставі наявних у справі документів.

Відповідно до положень ч.1 статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився в м. Газа сектору Газа (Палестина) та проживав із сім'єю в місті Джабалія.

Здобув середню освіту, закінчивши школу в 2002 році (м. Джабалія). Після школи навчався на підготовчому факультеті Волгоградського державного технічного університету (Росія). Був відрахований з навчальної установи у 2003 році, в результаті чого повернувся до Палестини.

30 жовтні 2003 року позивач, на підставі запрошення Української медичної стоматологічної академії в у. Полтава, транзитом через Єгипет (м. Каїр), прибув на навчання в Україну (візу відкрито в Посольстві України в Єгипті (м. Каїр). З листопада 2003 року до липня 2004 року позивач навчався на підготовчому факультеті для іноземних громадян вищевказаної академії. З вересня 2006 року до січня 2007 року позивач навчався на медичному факультеті зазначеній вище академії та був відрахований за невиконання навчального плану.

У серпні 2007 року позивач був поновлений на третьому курсі медичного факультету Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна. Відрахований у жовтні 2008 року за невиконання навчального плану, а саме за академічну неуспішність та порушення фінансових умов контракту.

24 грудня 2009 року позивач звертався до Управління міграційної служби у Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця. Наказом від 28 грудня 2009 року № 181-о позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 89).

ОСОБА_1 оскаржив вищевказане рішення до Харківського окружного адміністративного суду, який постановою від 31 серпня 2010 року у справі №2-а- 6743/10/2070 відмовив позивачу в задоволенні його адміністративного позову (а.с. 91).

18 лютого 2011 року ОСОБА_1 знову звернувся до Управління міграційної служби у Харківській області із заявою про надання йому статусу біженця. Наказом від 12 березня 2011 року № 55-о позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця (а.с. 103).

Позивач оскаржив вищевказане рішення до Державного комітету України у справах національностей та релігій, який рішенням від 17 травня 2012 року № 77-12 відхилив його скаргу.

У червні 2012 року позивач, транзитом через Єгипет, повернувся до Палестини (в зв'язку з хворобою матері).

25 січня 2013 року позивач, на підставі запрошення Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, транзитом через Єгипет (м. Каїр) та Туреччину (м. Стамбул), прибув на навчання в Україну (візу відкрито в Представництві України при Палестинській Національній Адміністрації (м. Рамалла).

За клопотанням ХНУ ім. В.Н. Каразіна позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні строком дії до 24 лютого 2014 року, яка містить в матеріалах справи.

30 серпня 2013 року ОСОБА_1 було відраховано з вищезазначеного вузу, а посвідку на тимчасове проживання в Україні скасовано.

02 червня 2015 року позивач особисто звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області. Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказу МВС України від 07 вересня 2011 року № 649 заяву прийнято до розгляду (наказ від 02 червня 2015 року № 118).

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області №63 від 18.11.2015р. про те, що відповідно до ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби від 26 жовтня 2015 року №738-15 (а.с.10).

Не погоджуючись із позицією та рішеннями відповідача, позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом.

По суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення його статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. за №3671-VI (далі за текстом - Закон №3671).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону №3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз. 4 п.1 ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно ч. 2 ст.13 Закону №3671 особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України в Харківській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження (а.с. 44-117).

Зокрема, заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину через побоювання зазнати переслідування з боку руху "ХАМАС", так як він стверджує, що є членом організації "ФАТХ".

Проте, позивач безперешкодно залишив свою країну, приїхавши в Україну з метою навчання у вищому учбовому закладі.

Аналіз матеріалів справи показав, що позивач надав недостовірну інформацію стосовно обставин своєї справи, зокрема, щодо свого членства в організації "ФАТХ" та переслідування з боку руху "ХАМАС".

З аналізу правдоподібності інформації, наданої позивачем щодо важливих елементів заяви, із зауваженням на відповідні індикатори правдоподібності та урахуванням обґрунтованості пояснень, наданих позивачем, відповідач дійшов висновку, що побоювань за своє життя заявник не має, до груп ризику, визначених Конвенцією 1951 року про статус біженців, не належить. Заявник не довів жодного суттєвого факту заяви, документів у підтвердження обґрунтованості звернення заявник не надав. Заявник ніколи не перебував членом жодної, релігійної, військової або громадської організації, а твердження заявника про його належність до політичної організації "ФАТХ" є неправдоподібними, що було виявлено зіставленням інформації, наданої заявником під час його попередніх звернень за захистом в Україні. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був. Тобто немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Перевіркою встановлено, що за час свого перебування в Україні, заявник тричі безперешкодно звертався до посольства Палестини в Україні в м. Києві для отримання паспортів: у 2005, 2008 та 2011 роках (строк дії останнього паспорта/проїзного документа до січня 2016 року).

Суд звертає увагу, що позивач не надав доказів наявності ризику загрози життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля.

Більше того, з матеріалів особової справи позивача вбачається, що останній не тікав із Палестини від небезпеки рятуючи своє життя, натомість він добровільно покинув країну з метою навчання (а.с. 44-117).

Окрім цього, в Пленумі Вищого Адміністративного Суду України від 16.03.2012р. №3 вказано, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З приводу фактичних обставин спірних правовідносин суд зазначає, що відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Керуючись приписами зазначеної норми, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд доходить висновку, що матеріали наданої відповідачем на вимогу суду особової справи заявника не містять визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" обставин для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що позивач безпідставно стверджує про наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через расову, релігійну чи національну належність, належність до певної соціальної групи або через політичні погляди.

Таким чином суд дійшов до висновку, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем по справі доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року №738-15.

Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до положень ст.94 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 24, 44, 71, 94, 122, 124, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Полях Н.А.

судді Мельников Р.В.

Марєнко Л.М.