Справа № 802/4080/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

25 січня 2016 р. Справа № 802/4080/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Колосовича Максима Сергійовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: військової частини НОМЕР_1

про: визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.11.2015 року № 225 його було звільнено з військової служби у запас за п. "б" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.

Як зазначає позивач, під час проходження військової служби він забезпечувався речовим майном не у повному обсязі, а тому на підставі ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" має право на одержання грошової компенсації замість не отриманого речового майна. Також позивач стверджує, що оскільки його було звільнено у запас з правом носіння військової форми одягу, відповідно до п. 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, він має право на отримання грошової компенсації за не отримане речове майно.

Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

30.12.2015 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача (Вхід. № 37321), в яких він, зокрема, зазначив, що згідно Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від 17.02.2000 року № 1459-ІІІ, з березня 2000 року призупинено дію ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в частині, яка передбачала право військовослужбовців на одержання грошової компенсації замість речового майна.

В судовому засіданні представник відповідача визнав позовні вимоги в частині виплати ОСОБА_1 компенсації за не отримане речове майно в період до березня 2000 року.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача та оцінивши інші докази, які є у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України.

Відповідно до наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 19.11.2015 року № 225 підполковника ОСОБА_1 , інспектора відділу аудиту у бюджетній сфері Центрального територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю було звільнено з військової служби у запас за п. "б" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу.

На підставі наказу начальника Центрального територіального управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю (по строковій частині) від 23.11.2015 року № 174 позивача виключено зі списків особового складу управління і всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Вінницького ОМВК м. Вінниці.

Як вбачається з довідки відповідача № 194 від 17.11.2015 року, звільнений у запас підполковник ОСОБА_1 за час проходження військової служби не отримав 394 предмети речового майна на загальну суму 42026,97 грн.

25.11.2015р. позивач звернувся із рапортами до командира військової частини НОМЕР_1 та начальника Центрального територіального УВА та ФК ДВА та ФК МО України з проханням надати розпорядження про погашення перед ним заборгованості в сумі 42026,97 грн., як компенсації за не отримане речове майно.

Однак, вказаних коштів позивач так і не отримав.

Визначаючись щодо заявленого позову суд виходив з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, яка діяла до 11.03.2000р.), військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Разом з тим, статтею 2 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" від 17.02.2000 року № 1459-ІІІ дію ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зупинено в частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України від 03.11.2006 року № 328-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" статтю 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, а також доповнено новою статтею 9-1.

Згідно з проведеними змінами та доповненнями продовольче та речове забезпечення військовослужбовців стало визначатися ст. 9-1 Закону № 2011-XII.

Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 9-1 вказаного Закону, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

При цьому слід зазначити, що положення п. 2 ч. 1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, однак вони не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби, як помилково вважає позивач.

Отже, на момент звернення позивача ОСОБА_1 з позовом щодо отримання грошової компенсації замість речового майна Закон № 2011-XII не передбачав такого права військовослужбовців, звільнених у запас, а пункт 27 Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1444, не може бути застосований, оскільки суперечить Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у численних постановах Верховного Суду України, зокрема від 31.03.2015 року, копія якої міститься в матеріалах справи.

Згідно з ч. 2 ст. 161 КАС України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, висновки Верховного Суду України, викладені у вищезазначених постановах, підлягають обов`язковому врахуванню при вирішенні цієї справи.

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому грошової компенсації за речове майно, не отримане ним та стягнення такої грошової компенсації не можуть бути задоволені.

Що стосується часткового визнання позову представником відповідача, то суд не приймає його, з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 136 КАС України, позивач може відмовитися від адміністративного позову, а відповідач - визнати адміністративний позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову від адміністративного позову чи визнання адміністративного позову викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднується до справи.

В той же час, в ч. 2 ст. 59 КАС України визначено, що представник, який бере участь в адміністративному процесі на основі договору, має право повністю або частково відмовитися від адміністративного позову, визнати адміністративний позов, змінити адміністративний позов, досягнути примирення, передати повноваження представника іншій особі (передоручення), оскаржити судове рішення, якщо право на вчинення кожної із цих дій спеціально обумовлене у виданій йому довіреності.

Разом з тим, як слідує зі змісту довіреності від 11.01.2016 року, відповідач наділив свого представника повноваженями представляти інтереси військової частини, за виключенням права визнавати позов повністю або частково.

Тобто, відповідач не наділив свого представника правом часткового визнання позову.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що під час прийняття постанови суд вирішує: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин;4) чи належить задовольнити позовні вимоги або відмовити в їх задоволенні; 5) як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є підстави допустити негайне виконання постанови; 7) чи є підстави для скасування заходів забезпечення адміністративного позову.

Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам, встановленим у справі та не підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами, дослідженими у судовому засіданні за участю присутніх учасників процесу, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.. Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документів на підтвердження відповідних судових витрат, судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна