Справа № 810/3394/15
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/3394/15 Головуючий у 1-й інстанції: Терлецька О.О.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Желтобрюх І.Л., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Нагорної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 ( далі - позивач ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області ( далі - відповідач ), в якому просив:

- визнати незаконними накази начальника Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області Марченко Л.М. від 01.07.2015 р. № 62 та № 26-о;

- поновити його на роботі в Тетіївській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб;

- стягнути з відповідача матеріальне забезпечення (заробітну плату) позивача за період його тимчасової непрацездатності в розмірі 1764,80 грн.;

- стягнути з відповідача заробітну плату позивача за надурочну роботу в розмірі 2823,68 грн.;

- стягнути з відповідача заробітну плату позивача за час вимушеного прогулу за період з 01.07.2015 р. до дня винесення судом рішення у цій справі;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

- рішення в частині поновлення на роботі піддати негайному виконанню, зобов'язавши керівника відповідача видати про це відповідний наказ на підставі рішення суду, яке не вступило в законну силу.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи, що судом неповно з'ясовано обставини цієї справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 працював у Тетіївській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб.

На підставі заяви позивача та відповідно до наказу Тетіївській ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 15.12.2014 р. № 5-о його було переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і фізичних осіб Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області.

16.06.2015 р. позивач не з'явився на своєму робочому місці у м. Тетієві, про причини своєї неявки колег не повідомив, у зв'язку з чим заступником начальника відділення - начальником відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ ОСОБА_4 було складено доповідну записку про відсутність ОСОБА_2 на роботі та складено відповідний акт про його відсутність на робочому місці.

У період з 17.06.2015 р. по 01.07.2015 р. позивач також не з'явився на своєму робочому місці, у зв'язку з чим відповідачем за кожен день складено акти про відсутність працівника на робочому місці.

17.06.2015 р. до відповідача засобами поштового зв'язку надійшла заява позивача про надання відгулів за відпрацьовані дні в період чергування в порядку наказу Тетіївської ОДПІ № 14 від 20.01.2015 р.

За результатами розгляду зазначеної заяви позивачу було надіслано лист від 22.06.2015 р. № 328/Г/040 про відмову в погодженні його заяви та необхідність терміново з'явитися на робочому місці.

19.06.2015 р. до відповідача засобами поштового зв'язку надійшла заява позивача про надання йому роз'яснень щодо причин переведення на роботу до Тетіївської ОДПІ, яка знаходиться за адресою: м. Тетіїв, вул. Цвіткова, 22.

22.06.2015 р. позивачу у відповідь на його звернення було направлено лист № 334/Г/040, в якому роз'яснено, що ОСОБА_2 зарахований до штату Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління дів і зборів з фізичних осіб про що свідчить власноручно написана заява про його переведення.

23.06.2015 р. начальником Тетіївської ОДПІ заступнику голови профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ОСОБА_4 було направлено подання №510/10/040 про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 за прогул.

26.06.2015 р. відбулося засідання профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, на якому розглянуто вищевказане подання.

Позивач на засідання профспілкового комітету не з'явився, про причин неявки не повідомив.

За результатами засідання складено протокол від 26.06.2015 р. № 1, яким вирішено надати згоду на звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин.

01.07.2015 р. відповідачем було прийнято наказ № 62 про визнання днями прогулу 11-ти робочих днів та накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи.

Того ж дня, 01.07.2015 р., відповідачем видано наказ № 26-о про звільнення ОСОБА_2, копію якого разом з розрахунковим листом за липень 2015 року направлено позивачу.

09.07.2015 р. ОСОБА_2 особисто з'явився до Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ, отримав трудову книжку та ознайомився з наказом про звільнення.

Вважаючи незаконними накази Тетіївської ОДПІ від 01.07.2015 р. № 62 та № 26-о позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при прийнятті наказів від 01.07.2015 р. № 62 та № 26-о діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством.

Дослідивши обставини справи колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України ), Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV), Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 р. № 1266 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1266), Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Постанова № 100).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Частиною 3 статті 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до п. 2, 8 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У ст.18 Закону № 1105-XIV закріплено, що страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Частиною 1 статті 19 Закону № 1105-XIV регламентовано, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

У ч.2 ст. 22 Закону № 1105-XIV визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 3, 4 Порядку № 1266 розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат (крім страхування на випадок безробіття) та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески.

Розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід, грошове забезпечення) для застрахованих осіб (включаючи осіб, які працюють неповний робочий день (робочий тиждень) та добровільно застрахованих осіб), є останні шість календарних місяців (з першого до першого числа), що передують місяцю, в якому настав страховий випадок (для страхування на випадок безробіття - в якому припинено дію трудового договору або особу знято з обліку у державного реєстратора як суб'єкта підприємницької діяльності, припинення адвокатської, нотаріальної, творчої або іншої діяльності, закінчення проходження служби; для страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання осіб, у яких через деякий час погіршився стан здоров'я у зв'язку з раніше отриманим ушкодженням здоров'я внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання - період роботи за останнім основним місцем роботи перед настанням тимчасової непрацездатності).

У п. 20 Порядку № 1266 визначено, що сума страхових виплат застрахованій особі та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця розраховується шляхом множення суми денної (годинної) виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної (середньогодинної) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачено законодавством, на кількість: днів (годин), які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи), - для допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати за перших п'ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця.

У ч. 1 ст. 47 КЗпП України закріплено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Отже, з викладених правових норм вбачається, що достатньою та необхідною правовою підставою для звільнення працівника з роботи за прогул є одночасна сукупність наступних умов: 1) відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин поспіль без поважних причин; 2) встановлення роботодавцем відсутності поважних причин невиходу працівника на робочому місці; 3) наявність письмових пояснень працівника щодо причин його відсутності на робочому місці або відмова надати такі пояснення, за умови, що роботодавець зажадав їх надання.

При цьому, слід враховувати, що звільнення працівника не допускається в період його тимчасової непрацездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Разом з тим, колегія суддів встановила, що з 1994 р. ОСОБА_2 проходив службу в податкових органах / Т. 3 а.с. 86-90, 95-97 /.

01.07.2013 р. позивач на підставі наказу № 1-о в порядку переведення був призначений на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області / Т. 3 а.с. 96 /.

15.12.2014 р. позивача на підставі його заяви від 15.12.2014 р. / Т. 1 а.с. 165 / та наказу Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області № 5-о було переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області / Т. 1 а.с. 43, Т. 3 а.с. 97 /.

16.06.2015 р. позивач на роботу вийшов, у зв'язку з чим відповідачем було складено акт № 1 про відсутність ОСОБА_2 на робочому місці / Т. 1 а.с. 90 /.

17.06.2015 р. до Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від ОСОБА_2 надійшла заява від 15.06.2015 р. про надання йому відгулів з 16.06.2015 р. по 19.06.2015 р. за відпрацьовані дні чергування в період з 20.01.2015 р. по 30.04.2015 р. /Т. 1 а.с. 60 /.

У відповідь на вказану заяву листом Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 17.06.2015 р. № 328/Г/040 за підписом начальника Марченко Л.М. позивача було повідомлено про відмову в задоволенні його вимог та необхідність з'явитися на робочому місці / Т. 1 а.с. 61 /.

Далі, у період з 17.06.2015 р. по 26.06.2015 р. позивач також був відсутній на робочому місці, у зв'язку з чим відповідачем складено відповідні акти / Т. 1 а.с. 86-87, 91-99 /.

У журналах обліку виходу на роботу працівників Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області та Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області за вказаний період відсутні підписи позивача / Т. 2 а.с. 24-28, 77-81, 125-127 /.

22.06.2015 р. з 8:55 год. до 10:50 год. позивач перебував у приміщенні Ставищенського відділення Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області, про що заступником начальника Ставищенського відділення, головним державним інспектором і головним державним ревізором-інспектором складено відповідний акт № 1 / Т. 1 а.с. 184 /.

У цей же день, 22.06.2015 р., начальником відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб та майнових податків ЄСВ ОСОБА_4, ГДІ організаційно-розпорядчої роботи ОСОБА_6, в.о. завідувача юридичного сектору ОСОБА_7 і головним спеціалістом з питань кадрової роботи ОСОБА_8 було складено акт від 22.06.2015 р. № 5 про відмову ОСОБА_2 від надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі / Т. 1 а.с. 219 /.

22.06.2015 р. начальник Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області Л.М. Марченко звернулась до заступника голови профспілкового комітету Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області з поданням про отримання згоди на звільнення ОСОБА_2, який вчинив прогул / Т. 1 а.с. 221-222 /.

26.06.2015 р. було проведено засідання Профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників органів Державної фіскальної служби Тетіївської ОДПІ, на якому прийнято рішення надати згоду на звільнення ОСОБА_2 за прогул без поважних причин / Т. 1 а.с. 45 /, про що повідомлено начальника Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області Марченко Л.М. / Т. 1 а.с. 224 /.

30.06.2015 р. та 01.07.2015 р. позивач також був відсутній на робочому місці, у зв'язку з чим відповідачем складено акти № 11 та № 12 / Т. 1 а.с. 100-101 /.

01.07.2015 р. відповідачем було прийнято наказ № 62 «Про накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення», відповідно до якого робочі дні з 16 по 19 червня 2015 року, з 22 по 26 червня 2015 року та з 30 червня по перше липня 2015 року було визнано для позивача днями прогулу та накладено на позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України / Т. 2 а.с. 155-156 /.

01.07.2015 р. відповідачем було прийнято наказ № 26-о «Про звільнення ОСОБА_2.», відповідно до якого на підставі зазначеного вище наказу від 01.07.2015 р. № 62 та витягу з протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників органів ДФС Тетіївської ОДПІ від 26.06.2015 р. № 1 позивача було звільнено з посади головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області / Т. 1 а.с. 11 /.

У відповідності до листка непрацездатності серії АГШ № 386269 у період з 24.06.2015 р. по 08.07.2015 р. позивач перебував на амбулаторному лікуванні в КЗ «Ставищенська центральна районна лікарня» та був звільнений від роботи / Т. 1 а.с. 12 /.

Зазначений листок непрацездатності відповідачем не оскаржувався, незаконним та недійсним ніким не визнавався.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач не зажадав від позивача письмових пояснень щодо причин його відсутності на роботі в період з 24.06.2015 р. по 01.07.2015 р., не вжив жодних заходів для встановлення зазначених обставин та прийняв накази № 62 «Про накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» і № 26-о «Про звільнення ОСОБА_2.» у період тимчасової непрацездатності позивача, що є грубим порушенням приписів ч. 3 ст. 40, ст. 149 КЗпП України та зумовлює незаконність зазначених наказів.

Більш того, апеляційний суд відзначає, що вищевказаний листок непрацездатності серії АГШ № 386269 подавався позивачем до Тетіївської ОДПІ, однак, був йому повернутий через наявність недоліків в оформленні, а саме у зв'язку із зазначенням найменування роботодавця - Ставищенське відділення Тетіївської ОДПІ замість Тетіївської ОДПІ, що підтверджено представником відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні та вказує на обізнаність відповідача щодо поважності причин відсутності позивача на роботі в період з 24.06.2015 р. по 01.07.2015 р.

При цьому, апеляційний суд відзначає, що наявність неточностей в найменуванні роботодавця, зазначеного у листі непрацездатності, не спростовує факт тимчасової непрацездатності працівника в період, вказаний в такому листі, та перебування його на лікарняному і в жодному разі не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку неухильно дотримуватися вимог трудового законодавства, зокрема ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для визнання незаконними наказів Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 01.07.2015 р. № 62 і № 26-о та задоволення адміністративного позову в цій частині позовних вимог.

Крім того, діючи у відповідності до ч. 1 ст. 11, п. 1 ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 195 КАС України, з метою повного і всебічного захисту прав та законних інтересів позивача судова колегія вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати зазначені накази Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 01.07.2015 р. № 62 та № 26-о.

Разом з тим, задоволення вказаних первісних позовних вимог обумовлює необхідність відновлення порушеного права позивача шляхом зобов'язання відповідача поновити його на займаній посаді та, відповідно, для задоволення адміністративного позову в цій частині.

При цьому, встановлення судом апеляційної інстанції факту перебування позивача на лікарняному, зокрема в період з 24.06.2015 р. по 01.07.2015 р., та незаконності його звільнення обумовлює наявність достатніх та необхідних правових підстав для оплати позивачу роботодавцем, тобто відповідачем, перших п'яти днів тимчасової непрацездатності та днів вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням з посади з огляду на наступне.

Так, з вищевикладених правових норм, зокрема ст. 18, ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 22 Закону № 1105-XIV, ч. 1 ст. 47 КЗпП України та п.п. 3, 4, 20 Порядку № 1266 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що законодавством регламентовано право особи на отримання матеріального забезпечення у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, яке за перші п'ять днів непрацездатності здійснюється роботодавцем, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати працівника за останні шість місяців до першого числа місяця, в якому настала непрацездатність. Оплата інших днів непрацездатності здійснюється Фондом соціального страхування України.

Водночас, такому праву працівника кореспондує обов'язок роботодавця здійснити відповідні виплату за перші п'ять днів непрацнездатності, зокрема в разі звільнення особи. При цьому оплаті роботодавцем підлягають лише робочі дні.

Виходячи з цього, колегія суддів встановила, що середньоденний розмір заробітної плати позивача за останні шість місяців до першого числа місяця, в якому настала непрацездатність, тобто за період з 01.12.2014 р. по 31.05.2015 р., становить: розмір заробітної плати, отриманої працівником за останні шість місяців перед настанням непрацездатності, який становить 13532,00 грн. : 102 грн. - кількість відпрацьований днів за цей період = 132,67 грн. / Т. 3 а.с. 102 /.

Перші п'ять днів непрацездатності позивача припадають на період з 24.06.2015 р. по 28.06.2015 р. включно, з яких робочими днями, у відповідності до табелів обліку робочого часу Тетіївської ОДПІ, що наявні в матеріалах справи, є 24.06.2015 р., 25.06.2015 р. та 26.06.2015 р., а отже, розмір матеріального забезпечення, яке підлягає стягненню на користь позивача з відповідача в порядку ст. 18, ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 22 Закону № 1105-XIV та п.п. 3, 4, 20 Порядку № 1266 становить 132,67 грн. х 3 = 398,01 грн., а за інші дні непрацездатності, починаючи з шостого дня, такий обов'язок, як відзначалось вище, законодавством покладено на Фонд соціального страхування України, однак, на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом між ним і Фондом відповідні правовідносини не виникали, позовні вимоги до Фонду або до відповідача у цій справі щодо направлення відомостей Фонду для оплати позивачу відповідних днів непрацездатності позивачем у межах даної позовної заяви не заявлялись та згідно з вимогами ст. 11, 195 КАС України не підлягають вирішенню судом апеляційної інстанції.

Тож, позовні вимоги про стягнення з відповідача матеріального забезпечення позивача за період його тимчасової непрацездатності підлягають задоволення частково в межах вказаної суми - 398,01 грн. та за вказаний період тимчасової непрацездатності позивача - 24.06.2015 р., 25.06.2015 р. та 26.06.2015 р.

Крім того, з наведених вище правових норм, а саме ч. 2, 7 ст. 235 КЗпП України та п. 2, 8 Постанови № 100, також вбачається, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку середньоденної заробітної плати такого працівника за останні два місяці, що передували звільненню, помноженої на кількість робочих днів вимушеного прогулу, у відповідності з графіком роботи підприємства.

При цьому, слід враховувати, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, допомога по безробіттю тощо.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

З огляду на це, судовою колегією встановлено, що розмір середньої заробітної плати позивача за останні два місяці роботи, що передували його звільненню, тобто травень і червень 2015 року, становить 3353,13 грн. (176,48 грн. на день).

Період вимушеного прогулу з 09.07.2015 р. по 19.01.2016 р. складає 135 днів і, у відповідності до наведених вище правових норм, позивач має право на його оплату в порядку, наведеному вище.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що в період з 15.07.2015 р. по 31.07.2015 р., тобто після звільнення з Тетіївської ОДПІ, позивач працював в ТОВ «Сузір'я-Попружна» на посаді менеджера зі збуту / Т. 3 а.с. 97 / та отримав за цей період заробітну плату в розмірі 1674,03 грн. / Т. 3 а.с. 106 /, а з 10.08.2015 р. Ставищенським районним центром зайнятості позивачу було розпочато виплату допомоги по безробіттю /Т. 3 а.с. 98/, яку він отримав на загальну суму 26768,48 грн. / Т. 3 а.с. 107 /, а отже, зазначені суми доходу позивачу повинні бути враховані судом при розрахунку розміру відшкодування за час вимушеного прогулу.

Таким чином, розмір заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу дорівнює 135 днів х 176,48 грн. = 23824,80 грн., що є меншим ніж його сукупний дохід у цей час (1674,03 грн. + 26768,48 грн. = 28442,51 грн.).

З огляду на це, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині про стягнення з відповідача заробітної плати за надурочну роботу в розмірі 2823,68 грн. колегія суддів зазначає, що ані в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час апеляційного провадження суду не було надано жодних належних і допустимих, у розумінні ст. 70 КАС України, доказів, які б підтверджували, що дійсно позивач у період з 20.01.2015 р. по 30.04.2015 р. виконував надурочні роботи із розрахунком відповідного часу (кількістю годин) надурочної роботи в робочі дні та роботи у вихідні та/або святкові дні і, відповідно, набув право на отримання певної грошової компенсації, а рішення суду, згідно з вимогами ст. 159 КАС України, повинно бути законним та обґрунтованим, тож, у жодному разі не може засновуватися на припущеннях.

Крім того, апеляційний суд відзначає, що наказ від 20.01.2014 р. № 14 «Про проведення компанії декларування доходів громадян, отриманих у 2014 році» та графік чергувань до нього / Т. 1 а.с. 105-109 / містять лише відомості щодо порядку проведення Тетіївською ОДПІ компанії декларування доходів громадян та графік чергувань працівників, однак, жодним чином не підтверджують факт виходу та виконання позивачем роботи в понадурочний час і будь-які докази, які б підтверджували ці обставини в матеріалах справи відсутні та, за твердженням самого позивача, взагалі не існують, відповідні доводи в апеляційній скарзі не наведені.

Таким чином, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, відповідно до ст. 86 КАС України, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення зазначених позовних вимог.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн. колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України визначено вичерпний перелік правових підстав для відшкодування працівнику роботодавцем моральної шкоди, а саме якщо порушення законних прав працівника призвели до: 1) його моральних страждань; 2) втрати нормальних життєвих зв'язків; 3) вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі, у розумінні ст. 70 КАС України, докази, які б підтверджували наявність хоча б однієї із зазначених правових підстав і її причинно-наслідкового зв'язку з незаконними діями чи рішенням відповідача.

Крім того, колегія суддів відзначає й те, що заявлений розмір моральної шкоди також повинен бути обґрунтований позивачем і підтверджуватися належними і необхідними доказами, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що зазначені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено фактичні обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Відповідно до п. 1, 4 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які були ним понесені у зв'язку з оплатою послуг адвоката.

У підтвердження доводів заявленого клопотання позивач посилається на договір про надання правової допомоги від 24.07.2015 р. із додатковим договором до нього / Т. 2 а.с. 39 / та акти від 19.10.2015 р., 20.10.2015 р., 19.01.2016 р., 21.01.2016р. / Т. 2 а.с. 56, 57, Т. 3 а.с. 127, 142 /, а також викопіювання з книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - Книга обліку) /Т. 3 а.с. 128-130, 143 /.

Перевіривши доводи заявника клопотання та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» регламентовано, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 1 Порядку Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженому Наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 р. № 481, визначено, що відповідно до пункту 177.10 статті 177 та пункту 178.6 статті 178 розділу ІV Податкового кодексу України (далі - Кодекс) фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат, у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

У ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що розмір витрат на правову допомогу, факт її надання позивачу та здійснення ним фактичної оплати послуг адвоката або іншого фахівця в галузі права входять до предмету доказування у справі та повинні підтверджуватися належними і допустимими доказами, у відповідності з вимогами ст. 70 КАС України, якими в даному випадку є відповідний договір та первинні документи, підтверджуючі обсяг наданих послуг, їх види, вартість та фактичну сплату позивачем коштів за них.

Аналогічний правовий підхід застосовано в ухвалах ВАСУ від 30.10.2014 р. № Д/800/11/14 та від 05.10.2015 р. № К/800/56923/13.

Разом з тим, колегія суддів встановила, що в актах від 19.10.2015 р., 20.10.2015 р., 19.01.2016 р., 21.01.2016 р. / Т. 2 а.с. 56, 57, Т. 3 а.с. 127, 142 /, які були надані позивачем суду на підтвердження оплати послуг адвоката Диби І.Я., дійсно зазначені відомості щодо виду, обсягу та вартості послуг, наданих йому адвокатом, однак, у жодному з вказаних актів не міститься відомостей щодо фактичної сплати позивачем адвокату Дибі І.Я. гонорару, у відповідності до договору про надання правової допомоги від 24.07.2015 р. і додаткового договору до нього від цієї ж дати, та згідно з розрахунками, наведеними у вказаних актах, і самі лише записи у книзі обліку без відсутності відповідних первинних розрахункових документів не є належними доказами, підтверджуючими факт оплати послуг адвоката, а книга обліку не є первинним документом у розумінні ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Будь-яких інших первинних документів, які б підтверджували зазначені обставини та відомості у Книзі обліку доходів і витрат адвоката Диби І.Я. /Т. 3 а.с. 128-130 / позивачем суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відсутні достатні та необхідні правові підстави для задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які були ним понесені у зв'язку з оплатою послуг адвоката.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області від 01.07.2015 р. № 62 «Про накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення» та № 26-о «Про звільнення ОСОБА_2.».

Зобов'язати Тетіївську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області поновити ОСОБА_2 на роботі в Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу адміністрування доходів і зборів з фізичних осіб, майнових податків та ЄСВ управління доходів і зборів з фізичних осіб Тетіївській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області.

Стягнути з Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області на користь ОСОБА_2 матеріальне забезпечення за період непрацездатності з 24.06.2015 р. по 26.06.2015 р. включно в розмірі 398,01 грн. (триста дев'яносто вісім гривень та одна копійка).

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення з Тетіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області витрат на правову допомогу, які були ним понесені у зв'язку з оплатою послуг адвоката - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, у частині щодо поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 01.02.2016 р.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Желтобрюх І.Л.

Карпушова О.В.