Справа № 2а-3839/10/1670
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" січня 2016 р. К/800/353/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління юстиції у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року по справі № 2а-3839/10/1670

за позовом ОСОБА_4

до Головного управління юстиції у Полтавській області

третя особа Міністерство юстиції України

про скасування наказів, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління юстиції у Полтавській області, третя особа Міністерство юстиції України про скасування наказів Головного управління юстиції у Полтавській області від 3 червня 2010 року №275/11 «Про забезпечення належного представництва інтересів держави в суді працівниками ППВР ВДВС Головного управління юстиції», яким позивачу оголошено догану та від 13 липня 2010 року №404/7 «Про звільнення ОСОБА_4», поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Справа неодноразово переглядалася судами.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано оскаржувані накази Головного управління юстиції у Полтавській області.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області з 14 липня 2010 року.

Зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2010 року по дань фактичного поновлення на посаді.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 21 травня 2001 року працював на різних посадах державної виконавчої служби. З 22 грудня 2009 року і до дати звільнення ОСОБА_4 займав посаду головного спеціаліста відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області.

Наказом Головного управління юстиції у Полтавській області №155/11 від 12 березня 2010 року на позивача з 12 березня 2010 року покладено виконання обов'язків начальника Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області.

Наказом Головного управління юстиції у Полтавській області від 20 травня 2010 року №257/11 ОСОБА_4 за неналежне виконання службових обов'язків щодо представництва інтересів відділу державної виконавчої служби в судах оголошено догану.

13 березня 2010 року до Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислово - енергетична компанія «Гермес» із заявою до якої додано копію ухвали Київського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2010 року по справі №4с-24/10 про зобов'язання підрозділу видати Товариству акти про реалізацію арештованого майна з аукціону, проведеного 15 вересня 2008 року.

Вказаний лист містив резолюцію заступника начальника Головного управління юстиції у Полтавській області: «ОСОБА_4: прошу забезпечити виконання. 13.03.2010».

На виконання судового рішення та резолюції керівництва Головного управління юстиції у Полтавській області позивач видав Товариству з обмеженою відповідальністю «Промислово - енергетичною компанією «Гермес» вказаний акт реалізації.

Вважаючи вказані дії позивача такими, що зашкодили інтересам державної служби, дискредитують державний орган та порушують Присягу державного службовця наказом Головного управління юстиції у Полтавській області від 13 липня 2010 року №404/7 відповідно до статтей 10, 17, 30 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон №3723-XII) припинено державну службу головного спеціаліста відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_4 та звільнено із займаної посади за порушення Присяги державного службовця.

Вважаючи, що наказами Головного управління юстиції у Полтавській області від 3 червня 2010 року №275/11 та від 13 липня 2010 року №404/7 порушено його права, позивач звернувся до суду із позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

Відповідно до статті 17 Закону № 3723-XII громадяни України, які вперше зараховуються на державну службу, приймають Присягу такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

Аналізуючи текст Присяги, можна дійти висновку, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання. У зв'язку з цим як порушення Присяги слід розуміти скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язків, підриває довіру до нього як носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним обов'язків.

Тобто, як порушення Присяги, так і дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) норм, а дисциплінарне правопорушення пов'язується лише з порушенням правових вимог щодо проходження публічної служби.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 30 Закону № 3723-XII крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі, зокрема, відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Цією нормою визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби. Саме ж припинення державної служби відбувається у формі звільнення.

Отже, як порушення Присяги, так і дисциплінарне правопорушення може бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв'язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне одного дисциплінарного або іншого правопорушення.

При цьому необхідно враховувати, що у разі вчинення дисциплінарного правопорушення, наслідком якого може бути припинення державної служби за порушення Присяги або звільнення є санкціями різних рівнів відповідальності, які не можуть застосовуватись як альтернативні.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки припинення державної служби на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому неможливість застосування до державного службовця дисциплінарних стягнень, в тому числі і звільнення, має бути мотивовано.

Таким чином, звільненню державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов'язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстав припинення державної служби за порушення Присяги, має передувати службове розслідування, яке регулюється Порядком проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 року №950 і висновки якого є передумовою звільнення.

Крім того, приймаючи рішення про звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області відповідач врахував порушення, які допустив ОСОБА_4 при тимчасовому виконанні обов'язків начальника Підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, покладені на нього наказом №155/11 від 12 березня 2010 року.

Отже, суди дійшли правильного висновку та задовольнили вимоги щодо скасування наказів Головного управління юстиції у Полтавській області від 3 червня 2010 року №275/11 та від 13 липня 2010 року №404/7 та поновлення ОСОБА_4 на роботі.

Згідно із частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Отже, за приписами наведених норм суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13).

Водночас, зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що у випадках стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства.

В матеріалах справи наявні довідки Держаного підприємства «Диканське дослідне лісомисливське господарство» від 17 листопада 2014 року №412 та ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» від 21 листопада 2014 року №233 про заробітну плату ОСОБА_4, проте ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не дослідили їх та не надали правової оцінки порядку нарахування та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, висновки судів щодо зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2010 року по дань фактичного поновлення на посаді є передчасними, а рішення постановлені без повного з'ясування всіх обставин справи, що порушує вимоги статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Головного управління юстиції у Полтавській області задовольнити частково.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року в частині задоволення вимоги про зобов'язання нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2010 року по дань фактичного поновлення на посаді скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В решті постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.