Справа № 2а-1586/2010
Суддя: Куліш Ю. В.
Дата ухвалення: 2010-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ

Справа №2а-1586/2010
Провадження № 1586/10
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.05.2010 року Київський районний суд м. Полтави в складі в складі:

головуючого - судді Куліша Ю.В., за участю секретаря - Іванченко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності вищої групи, пов язаної з виконанням обов`язків військової служби, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ,звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо стягнення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності вищої групи, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Позовні вимоги мотивовав тим, що Полтавською обласною МСЕК ОСОБА_1 було визнано інвалідом другої групи з причиною інвалідності - захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а згідно пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він має право на отримання грошової допомоги в розмірі п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що раніше позивач одержував страхову суму при встановленні вперше третьої групи інвалідності, тому в жовтні 2009 року звернувся до Полтавського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням вищої II групи інвалідності з 30 березня 2007 року. Однак, відповідачем йому було відмовлено з посиланням на те, що право на отримання такої одноразової допомоги відповідно до постанови КМУ № 499 від 28.05.2008 р. мають особи, звільнені з військової служби після 31 грудня 2006 року. Із зазначеним висновком та відмовою у виплаті одноразової грошової допомоги позивач не погодився у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Позивач і представник позивача не з`явились в судове засідання, надавши до суду відповідні заяви про розгляд справи за їх відсутності та зазначивши про свою підтримку позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач надав до суду заперечення до позову, а представник відповідача Ніколенко В.М. в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представника відповідача Ніколенка В.М., дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Позивача ОСОБА_1 , під час його перебування на військовій службі було направлено у відрядження з 18 лютого по 05 червня 1988 року в район 30-км зони Чорнобильської АЕС, для ліквідації наслідків аварії. В наступному, 15.08.1989 року ОСОБА_1 було звільнено з військової служби. Висновком Полтавської обласної МСЕК від 30.03.2007 року позивача було визнано інвалідом другої групи з причиною інвалідності - захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції до 01.01.2007р.) військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому

страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постайовою КМУ від 19 серпня 1992 р. № 488 (далі Умови) державне обов`язкове особисте страхування військовослужбовців і

військовозобов`язаних, призваних на збори, проводиться Національною акціонерною страховою компанією "ОРАНТА" за рахунок коштів державною бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Міністерству транспорту та зв`язку, Національній гвардії. Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України.

Згідно п. п. "б" п. 6 вказаних Умов національна акціонерна страхова компаній "ОРАНТА" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, а зокрема сам позивач у позовній заяві вказує, що раніше він вже одержував страхову суму при встановленні вперше третьої групи інвалідності та ступеня втрати працездатності в розмірі 12000000 крб.

В подальшому Законом України від 4 квітня 2006 року № 3597-ГУ "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" Закон України від 25 березня 1992 року № 2232- XII "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" викладено в новій редакції, відповідно до ч. З ст. 41 якого у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності.

Згідно п. 1 Прикінцевих положень Закону України від 4 квітня 2006 року № 3597-ГУ цей Закон набирає чинності з дня його опублікування.

Таким чином, положення ст. 41 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", які передбачають право особи на отримання грошової допомоги набули чинності з дати їх опублікування, а саме 12 травня 2006 року.

В послідуючому, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб", який набув чинності з 1 січня 2007 року, статтю 41 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХП викладено в новій редакції, відповідно до якої виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, здійснюється в порядку і на умовах,

встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Цим же законом, ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" також викладено в новій

редакції, відповідно до ч. 2 якої у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах визначених Кабінетом Міністрів України.

Отже, проаналізувавши норми законодавства, чинного в період встановлення позивачу інвалідності та на даний час, прослідкувавши хронологічно зміни до Законів України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ,суд дійшов висновку, що на момент встановлення ОСОБА_1 інвалідності з причиною захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, не існувало правової норми, яка б надавала право позивачу на отримання грошової допомог и в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою.

Зміни, які внесені до ст. 41 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" та ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" набули чинності відповідно 17.05.2006р. та 01,01.2007р.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З огляду на вказане та беручи до уваги те, що інвалідність позивачу встановлена до внесення змін до ст. 41 Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" та ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", суд вважає позовні вимоги відповідача такими, що не грунтуються на законі та заявленими безпідставно.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті грошової допомоги, діяв правомірно, в межах компетенції та у спосіб встановлений законом.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративною судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, у тому числі обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій) безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
З приписів ст.ст. 71, 86 КАС України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Натомість позивачем не доведено належними засобами доказування правомірності заявленого позову, у зв`язку і чим в його задоволенні слід відмовити.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, в силу положень ст. 94 КАС України, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79. 86, 94, 128, 158,162, 163, 167, 255, 257 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо стягнення одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності вищої групи, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження в 10- денний термін з дня отримання копії постанови та подачі апеляції у 20-денний термін після подачі заяви про апеляційне оскарження.

Головуючий Куліш Ю.В.