Справа № 826/13827/13-а
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом приватного підприємства "Україна.Бізнес.Безпека" до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 липня 2015 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для нового розгляду та вирішення справи визначено суддю Данилишина В.М., відповідною ухвалою якого справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні, а також, згідно зі ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), допущено заміну відповідача його процесуальним правонаступником - державною податковою інспекцією у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі - відповідач).

Під час переходу до нового розгляду справи по суті представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю, а представник відповідача не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

У відповідне судове засідання представник відповідача не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.07.2015 року слідує, що рішення судів попередніх інстанцій скасовано у зв’язку з тим, що судами першої та апеляційної інстанцій з’ясовано не всі обставини, необхідні для всебічного, повного та об’єктивного розгляду та вирішення справи по суті.

Зокрема, Вищий адміністративний суд України зазначив, що судами попередніх інстанцій взагалі не надано оцінки наданим позивачем доказам в обґрунтування своїх доводів щодо реального виконання спірних операцій з вказаним контрагентом та їх пов’язаності з господарською діяльністю товариства, не зазначено підстав їх відхилення. При цьому, посилання на акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Тесей ЛТД" не є безумовною підставою для висновків про нереальність спірних господарських операцій без дослідження відповідних первинних документів.

Також, Вищий адміністративний суд України акцентував увагу на тому, що в разі якщо контрагентом платника податковий облік ведеться із порушенням вимог чинного законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а несплата податку продавцем та його контрагентами по ланцюгу (в томі числі в разі ухилення від сплати), в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту та витрат покупцем.

При цьому, Вищий адміністративний суд України вказав, що під час нового розгляду суду першої інстанції слід врахувати викладене, застосувати при оцінці доводів сторін норми матеріального права, які повинні бути застосовані, надати оцінку наявним в справі доказам на предмет встановлення реального виконання господарських операцій, з врахуванням вимог КАС України щодо допустимості доказів та обов’язку доказування, і вирішити спір згідно із законодавством.

Врахувавши позицію, викладену в ухвалі суду касаційної інстанції від 01.07.2015 року, у ході нового розгляду справи судом, у тому числі додатково, з’ясовано наступні обставини.

Відповідачем в період з 20 по 24 травня 2013 року, на підставі п.п.75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та наказу від 18.05.2013 року №507-П, проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Тесей ЛТД" (код ЄДРПОУ 37818657) за період діяльності з 01.01.2012 року по 31.03.2012 року, за результатами якої 24.05.2013 року складено Акт №2436/2240/35261741 (далі - акт перевірки), згідно з висновками якого, позивачем порушено:

В контексті викладеного суд зазначає наступне.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій та правомірності формування сум податкового кредиту та витрат позивач зазначив, що надав усі первинні документи, які, на його думку, свідчать про правомірність ведення податкового та бухгалтерського обліку, що давало йому право формувати податковий кредит та формувати витрати.

В запереченні проти позову відповідач зазначив, що матеріалами справи підтверджується фіктивна діяльність контрагента позивача ТОВ "Тесей ЛТД", а саме те, що такий контрагент позивача здійснював фінансово-господарську діяльність поза межами правового поля, зазначене товариство не набуло цивільної право-дієздатності, взаємовідносини ТОВ «Тесей ЛТД» з іншими контрагентами були вчинені без наміру створення реальних правових наслідків, а тому є фіктивними, внаслідок чого в даному випадку не можуть виникати як податкові зобов’язання, так і валові витрати та податковий кредит.

До таких висновків відповідач дійшов на підставі Акту ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС від 12.03.2012 №694/2220/37818657 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Тесей ЛТД" з контрагентами, з якими платником задекларовані взаємовідносини за період з 01.01.2012 по 30.11.2012", в якому зазначено, що контрагент позивача ТОВ "Тесей ЛТД" - за адресою реєстрації не знаходиться, здійснював свою діяльність поза межами правового поля, без мети реального настання правових наслідків, без економічної вигоди, виключно з метою заниження об'єкту оподаткування, несплати податків, та у зазначеного товариства відсутні будь-які матеріально-технічні (основні фонди, складські приміщення, вантажний транспорт, устаткування) та трудові ресурси (працює 2 особи, в т.ч. директор та бухгалтер) для здійснення такого виду господарської діяльності, як інспектування об’єктів охорони (в даному випадку шести об’єктів), що відповідно потребує кількості працівників більше ніж 2 особи та наявність як мінімум автомобільного транспорту та будь-якої адміністративної будівлі.

Разом з тим, досліджуючи правомірність формування позивачем сум податкового кредиту та валових витрат, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (Замовником) та ТОВ "Тесей ЛТД" (Виконавцем) укладено Договір про надання послуг від 10.02.2012 року №02-15/12, за умовами якого виконавець зобов’язується за завданням замовника протягом лютого 2012 року надавати за плату послуги із інспектування об’єктів, охорону яких здійснює замовник на договірних засадах, а замовник зобов’язується оплачувати такі послуги.

За домовленістю сторін ціна вказаних послуг становить 41 000,00 грн., в т.ч. ПДВ у розмірі 6 833,33 грн.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано: додаток №1 до договору про надання послуг від 10.02.2012 року №02-15/12, в якому визначено місцезнаходження об’єктів охорони, кількість постів на вказаних об’єктах та час інспектування об’єктів.

На підтвердження здійснення оплати за договором позивачем надано суду банківську виписку по рахунку за 13.03.2012 року.

З наданих доказів вбачається, що позивачем здійснена оплата за договором у розмірі 41 000,00 грн.

Судом встановлено, що виконавцем виконано послуги з інспектування об’єктів з 16 по 29 лютого 2012 року згідно з Додатком №1 до договору на суму 41 000,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 29.02.2012, а також саме на цю суму виписано податкову накладну від 29.02.2012 №434 – документ, на підставі якого позивачем сформовано податковий кредит.

Також, між позивачем (Замовником) та ТОВ "Тесей ЛТД" (Виконавцем) укладено Договір про надання послуг від 01.03.2012 року №06-15/12, за умовами якого виконавець зобов’язується за завданням замовника протягом березня 2012 року надавати за плату послуги із інспектування об’єктів, охорону яких здійснює замовник на договірних засадах, а замовник зобов’язується оплачувати такі послуги.

За домовленістю сторін ціна вказаних послуг становить 35 000,00 грн., в т.ч. ПДВ у розмірі 5 833,33 грн.

На підтвердження виконання умов договору позивачем надано: додаток №1 до договору про надання послуг від 01.03.2012 року №06-15/12, в якому визначено місцезнаходження об’єктів охорони, кількість постів на вказаних об’єктах та час інспектування об’єктів.

На підтвердження здійснення оплати за договором позивачем надано суду банківську виписку по рахунку за 24.04.2012 року.

Судом встановлено, що виконавцем виконано послуги з інспектування об’єктів з 01 березня по 31 березня 2012 року згідно з Додатком №1 до договору на суму 35 000,00 грн., що підтверджується актом приймання-передачі послуг від 31.03.2012, а також саме на цю суму виписано податкову накладну від 31.03.2012 №500 - документ, на підставі якого позивачем сформовано податковий кредит.

Крім того, на підтвердження виконання умов вказаних договорів позивачем надано суду розпорядження, в яких зазначено, що співробітники компанії ТОВ "Тесей ЛТД" безперешкодно мають право здійснювати перевірку об’єктів з 10.02.2012 року по 29.02.2012 року та з 01 березня 2012 року по 31 березня 2012 року.

Також, суду надано копії листів ТОВ "Тесей ЛТД", які адресовані позивачу, в яких зазначалось про виявлені дрібні порушення при чергуванні охоронників на об’єктах, на підтвердження чого були надані фотоматеріали та пояснення самих охоронників.

Тобто, позивач підтвердив доводи про реальність господарських операцій вказаними вище документами та поясненнями, тому не визнання податковим органом права на податковий кредит та висновок про завищення валових витрат є безпідставними.

Відповідно до ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п. 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Згідно п. 138.1, п. 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, п.п. 138.10.2 – 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з п. 138.5, п. п. 138.10.5, 138.10.6 п. 138.10, п. 138.11, 138.12 цієї статті, п. 140.1 ст. 140 і ст. 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у п.п. 138.3 цієї статті та у ст. 139 цього Кодексу.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.п. 198. 198.2, 198.3 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (п. 198.6 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, законодавцем визначено підставу виникнення права у платника податку на отримання податкового кредиту, пов'язану з отриманням таким платником податку податкової накладної, оформленої належним чином із зазначенням усіх обов'язкових реквізитів, визначених чинним законодавством України та видану суб'єктом підприємницької діяльності, зареєстрованим платником ПДВ.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вищий адміністративний суд України у своєму листі від 02.06.11 року №742/11/13-11 конкретизував позицію Верховного Суду України та зазначив, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування ПДВ мають бути:

- фактично здійснені;

- підтверджені належним чином складеними первинними документами;

- документи повинні відображати реальність господарської операції, що є підставою для формування податкового обліку платника.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з ПДВ за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем надано всі первинні документи, що належним чином оформлені, та які підтверджують реальність здійснення господарських операцій. Також суд зауважує, що відповідач не мав жодних зауважень щодо складених позивачем первинних документів.

Також суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться докази того, що контрагент позивача на момент укладення договору був зареєстрований як платник ПДВ, та мав свідоцтво платника ПДВ, яке видано у встановленому законом порядку.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб ТОВ "Тесей ЛТД" пов’язаних із знищенням, пошкодженням майна, незаконним його заволодінням або пов’язаних із порушенням податкового законодавства.

За таких обставин суд вважає, що у позивача правомірно виникло право на формування податкового кредиту та валових витрат.

При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на Акт ДПІ у Шевченківському районі м. Києва ДПС від 12.03.2012 №694/2220/37818657 "Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Тесей ЛТД" з контрагентами, з якими платником задекларовані взаємовідносини за період з 01.01.2012 по 30.11.2012" з огляду на наступне.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв’язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, які містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірними.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Доводи контролюючого органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Неможливість проведення зустрічної звірки контрагента платника не є імперативною ознакою протиправності діяльності такого суб’єкта господарювання та не може розцінюватись як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних таким суб’єктом.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо формування відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, які свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей.

Відсутність у розпорядженні контролюючого органу документів суб'єкта господарювання або необізнаність контролюючого органу про його діяльність не є безумовною підставою для висновку про нікчемність всіх угод, укладених таким суб'єктом господарювання, а тим більше для висновку про настання у зв'язку з цим несприятливих наслідків для його контрагентів. Норми чинного законодавства не містять положень про те, що незнаходження суб'єкта господарювання за місцезнаходженням на момент проведення перевірки контролюючим органом, а також факт ненадання таким суб'єктом документів для перевірки є прямим та достатнім свідченням про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Сам по собі факт допущення, за переконанням контролюючого органу, суб'єктом господарювання порушень певних встановлених законом правил господарської діяльності, здійснюваної на підставі певного договору, не є безумовною підставою для висновку про укладення такого договору з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства. Юридична відповідальність має здійснюватися на принципі законності, який полягає у тому, що така відповідальність настає за діяння, передбачені законом, та застосовується у спосіб, визначений законом.

Крім того, суд звертає увагу на принцип індивідуальної юридичної відповідальності, що закріплений ст. 61 Конституції України.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини (надалі також - ЄСПЛ). Так, в п. 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" ЄСПЛ дійшов такого висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Вище наведений висновок ЄСПЛ повторно був зазначений у рішенні по справі "Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії". У п. 23 даного рішення ЄСПЛ наголошує, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов'язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 року є джерелом права, свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав проти України"). Вказане узгоджується з конституційним принципом індивідуальності юридичної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих обставин суд прийшов до висновку, що позов приватного підприємства "Україна.Бізнес.Безпека" до державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у місті Києві про скасування рішень є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин