Справа № 815/6058/15
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6058/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

судді - Марина П.П.

судді - Самойлюк Г.П.

при секретарі судового засідання - Селезньовій А.В.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_3 (за ордером)

представника відповідача - ОСОБА_4 (по довіреності)

перекладача - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 455-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник адміністративний позов підтримали, на заявлених вимогах наполягали, оскільки, рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято неправомірно, не обґрунтовано, без врахування об'єктивних побоювань позивача, у разі повернення до країни походження, стати жертвою нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження з причин неконтрольованого масового порушення прав людини по всій території ОСОБА_6, неможливість потрапити на територію Палестини, тощо.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 20-25), оскільки, позивач прибув на територію України легально в 2000 році на підставі національного паспорту та студентської візи з метою навчання, не мав жодних перешкод із перетином кордону країни походження, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування в разі повернення до регіону постійного проживання, позивач звернувся за наданням захисту в Україні тільки через 10 років проживання на території України, тощо.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_1 є уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 (Сектор Газа (Палестина)), за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - арабська, володіє англійською та російською мовами, розуміє українську мову. Був двічі одружений на громадянках України, на території України має дитину, сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 Позивач має незакінчену вищу освіту, повну середню освіту здобув на Батьківщині в період 1986-1998 років. Протягом 1998 - 2003 років позивач навчався на території України, навчання не закінчив через бажання працювати. На території України в період з 2004-2010 роки позивач працював водієм маршрутних таксі у м. Києві, на сьогоднішній день неофіційно займається ремонтом комп'ютерної техніки у м. Одесі. Крім того, в період з 1996 по 1998 роки позивач був членом політичної організації ФАТХ. 13.07.2000 року позивач виїхав з м. Бет-Лахія легковим авто до Єгипту, далі потрапив на територію України з метою здобуття вищої освіти авіарейсом м. Каїр (Єгипет) - м. Київ (Україна) на підставі національного паспорту та студентської візи. Державний кордон України перетнув 14.07.2000 року легально. На території Палестини у позивача не залишилось проживати жодних близьких родичів, у 2007-2009 роках його батько, брат та сестра загинули під час бомбардувань, матір, брат та інша сестра проживають на території Ізраїлю у м. Бєер-Шева.

ОСОБА_1 03.06.2010 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби України від 15.12.2010 року № 673-10 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця. Позивач не погодився із зазначеним рішенням та оскаржив його до суду. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду м. Одеси по справі №2а/1570/579/2011 від 22.10.2012 року ОСОБА_1 було відмовлено у наданні статусу біженця та ухвалою Одеського апеляційного суду м. Одеси від 19.03.2013 року у задоволенні апеляційної скарги позивача було відмовлено.

ОСОБА_1 11 квітня 2013 року повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою № 118 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 33-38).

Наказом №35 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 07 травня 2013 року, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № НОМЕР_1 (аркуш справи 52).

Наказом №50 першого заступника начальника ГУДМС України в Одеській області від 04 липня 2013 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № НОМЕР_1 (аркуш справи 63).

За результатами розгляду особової справи № НОМЕР_1 ОСОБА_1, 27 квітня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 124-131).

Рішенням Державної міграційної служби України №455-15 від 30 липня 2015 року ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1, п.13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (аркуш справи 30).

Позивач отримав повідомлення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області за № 353 від 21.08.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 05 жовтня 2015 року (аркуш справи 29), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

З матеріалів особової справи та пояснень наданих в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 вбачається, що він прибув на територію України легально в 2000 році на підставі національного паспорту та студентської візи з метою навчання, не мав жодних перешкод із перетином кордону країни походження, що свідчить про відсутність фактів переслідування позивача, загрози його життю, здоров'ю.

Під час судового засідання не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування в разі його повернення до регіону постійного проживання.

Посилання позивача на не можливість повернення на Батьківщину, оскільки, кордони ОСОБА_6 закриті та на її територію не можливо потрапити, як на підставу для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, суд не приймає до уваги, оскільки, за інформацією по країні походження закритими є кордони ОСОБА_7, а не всієї території Палестини, а тому позивач може потрапити на її територію.

Крім того, позивачем не надано жодного доказу намагання покинути територію України та потрапити на території Батьківщини.

Щодо інформації стосовно членства позивача в політичній організації ФАТХ, вона є сумнівною, оскільки містить розбіжності, зокрема, під час анкетування позивач повідомив, що він був членом ФАТХ у період з 1996 року по 1998 роки, під час інтерв'ю 07.05.2013 року позивач зазначив, що був близьким родичем високопосадовців ФАТХ (два його дядьки були дійсними членами вказаної організації), однак, позивач не зміг назвати їхні посади. Крім того, під час першого звернення позивач стверджував, що він та всі його найближчі родичі були членами ФАТХ, але під час проведення інтерв'ю 02.07.2010 року він спростував раніше надану інформацію, зазначивши, що він не був членом жодних організацій.

Також, суд звертає вагу на те, що звернення позивача за захистом в Україні містить ознаки зловживання процедурою, оскільки позивач перебуває на території України з 2000 року, протягом 10 років не звертався за захистом в Україні, був двічі одружений на громадянках України, має дитину, яка народилась в Україні, що дає можливість оформлення дозволу на імміграцію та подальшого отримання посвідки на постійне проживання в Україні.

Аналізом інформації по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободи в країні громадянського походження.

Слід зазначити, що родичі позивача проживають на території Ізраїлю та не зазнають будь-яких переслідувань.

Враховуючи відсутність обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про переслідування позивача, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, суд вважає рішення відповідача про відмову у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту обґрунтованим, законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення від 30.07.2015 року № 455-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законним та обґрунтованим, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 455-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 01.02.2016 року.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - П.П. Марин

- Г.П. Самойлюк

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 року № 455-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

01 лютого 2016 року.