Справа № 2-а/489/55/15
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2016 року м. Київ К/800/27097/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, третя особа - Інститут імпульсних процесів і технологій Національної академії наук України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (далі - УПФУ), в якому просила визнати неправомірними дії та відмову в переведенні з пенсії за віком на наукову пенсію згідно Закону України від 13 грудня 1991 року № 1977-ХІІ «Про наукову і науково-технічну діяльність» (далі Закон № 1977-ХІІ) та зобов'язати відповідача перевести її на таку пенсію.

В обґрунтування позову посилалась на те, що рішення відповідача не узгоджуються з вимогами закону і порушує її права, а тому ОСОБА_4 просила про його задоволення.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року позов задоволено частково, визнано незаконним рішення УПФУ та зобов'язано відповідача розглянути заяву позивача про переведення на наукову пенсію згідно Закону № 1977-ХІІ.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для їх скасування відсутні.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 у період з 1 квітня 1989 року по 29 травня 2014 року працювала на різних посадах в Інституті імпульсних процесів і технологій НАН України (далі - Інститут), а саме: з 1 квітня 1989 року по 15 жовтня 1989 року - заступником завідуючого відділу по виробництву планово-виробничого відділу (в подальшому планово-виробничого відділу), 16 жовтня 1989 року по 2 січня 2001 року - завідуючим цього ж відділу, 3 січня 2001 року по 1 березня 2004 року - завідуючим цього та бухгалтерського відділу, 1 березня 2004 року по 30 квітня 2005 року - завідуючим планово-виробничим відділом та 1 травня 2005 року по 29 травня 2014 року - в.о. завідувача і головним бухгалтером Інституту.

Відділ у якому постійно працювала позивач здійснює науково-організаційну діяльність, що прямо зазначено у Положеннях про цей відділ.

Після звільнення з вищевказаної роботи ОСОБА_4 у липні 2014 року звернулась до УПФУ з заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію у відповідності до Закону № 1977-ХІІ, однак відповідач у задоволенні зазначеної заяви відмовив, мотивуючи своє рішення неможливістю зарахування спірного періоду до стажу наукової роботи, оскільки позивач з 1 травня 2005 року по 2 червня 2014 року працювала головним бухгалтером, що не відноситься до наукових посад, а в планово-виробничому відділі працювала за сумісництвом. Крім того, довідка Інституту не містить інформації про підтвердження наукової (науково-технічної, науково-організаційної) діяльності, як основного виду діяльності зазначених відділів.

Задовольняючи позов суди на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що спірне рішення відповідача не відповідає вимогам закону.

Так, правовий статус наукового працівника, його пенсійне забезпечення та соціальний захист визначено Законом № 1977-ХІІ.

Відповідно до абзацу 3 і 10 статті 1 Закону № 1977-ХІІ науковий працівник - вчений, який за основним місцем роботи та відповідно до трудового договору (контракту) професійно займається науковою, науково-технічною, науково-організаційною або науково-педагогічною діяльністю та має відповідну кваліфікацію незалежно від наявності наукового ступеня або вченого звання, підтверджену результатами атестації.

Науково-технічна діяльність - інтелектуальна творча діяльність, спрямована на одержання і використання нових знань у всіх галузях техніки і технологій. Її основними формами (видами) є науково-дослідні, дослідно-конструкторські, проектно-конструкторські, технологічні, пошукові та проектно-пошукові роботи, виготовлення дослідних зразків або партій науково-технічної продукції, а також інші роботи, пов'язані з доведенням наукових і науково-технічних знань до стадії практичного їх використання.

Закон №1977-XII визначає засади функціонування і розвиток науково-технічної сфери, створює умови для наукової і науково-технічної діяльності.

За приписами частини 1, 2 і 8 статті 24 Закону № 1977-XII держава встановлює для наукових (науково-педагогічних) працівників, які мають необхідний стаж наукової роботи, пенсії на рівні, що забезпечує престижність наукової праці та стимулює систематичне оновлення наукових кадрів. Пенсія науковому працівнику призначається при досягненні пенсійного віку, зокрема, жінкам - за наявності стажу роботи не менше 25 років, у тому числі стажу наукової роботи не менше 15 років.

Перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до цієї статті, затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням положень статей 22 1, 22 2 цього Закону.

Кабінет Міністрів України постановою від 4 березня 2004 року № 257 відповідно до припису названої вище статті затвердив Перелік посад наукових (науково-педагогічних) працівників підприємств, установ, організацій, вищих навчальних закладів III - IV рівнів акредитації, перебування на яких дає право на призначення пенсії та виплату грошової допомоги у разі виходу на пенсію відповідно до статті 24 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» (далі Перелік), класифікація посад у якому здійснена на основі виокремлення груп посад наукових (науково-педагогічних) працівників залежно від підприємства, установи, організації, у яких відповідні категорії осіб працювали: 1) Президія Національної академії наук, Українська академія аграрних наук, Академія медичних наук, Академія педагогічних наук, Академія правових наук, Академія мистецтв (пункт 1 зазначеного Переліку); 2) вищі навчальні заклади ІІІ-ІV рівнів акредитації, наукові підрозділи у їхньому складі (пункт 2); 3) наукові установи та організації (їх філіали, відділення тощо) (пункт 3); 4) підприємства, установи, організації, не зазначені у пунктах 1-3 цього Переліку (пункт 4).

У пункті 3 цього Переліку передбачена посада, зокрема, провідного інженера відділу, бюро наукової установи.

В свою чергу, за змістом статті 1 Закону № 1977-XII науково-дослідна (науково-технічна) установа - юридична особа незалежно від форми власності, що створена в установленому законодавством порядку, для якої наукова або науково-технічна діяльність є основною і становить понад 70 відсотків загального річного обсягу виконаних робіт.

Як правильно встановлено судами, позивач працювала на різних посадах в Інституті імпульсних процесів і технологій НАН України, а саме: з 1 квітня 1989 року по 15 жовтня 1989 року - заступником завідуючого відділу по виробництву планово-виробничого відділу (в подальшому планово-виробничого відділу), 16 жовтня 1989 року по 2 січня 2001 року - завідуючим цього ж відділу, 3 січня 2001 року по 1 березня 2004 року - завідуючим цього та бухгалтерського відділу, 1 березня 2004 року по 30 квітня 2005 року - завідуючим планово-виробничим відділом та 1 травня 2005 року по 29 травня 2014 року - в.о. завідувача і головним бухгалтером Інституту.

При цьому, посаду позивача включено до уточненого переліку посад наукових працівників підприємства, а науковий характер виконуваної позивачем роботи підтверджено довідкою підприємства № 91-ок-86 від 30 липня 2014 року та Інститут пройшов атестацію у відповідності до вимог чинного у період спірних правовідносин законодавства і здійснює науково-технічну діяльність, у розумінні статті 1 Закону № 1977-XII.

Судами також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що обсяг наукової роботи позивача складав не менше 70 відсотків.

Окрім цього, позивач проходила атестацію в строки та у порядку встановленому Положенням про атестацію наукових працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 серпня 1999 року № 1475.

За таких обставин, суди обґрунтовано частково задовольнили позов.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва відхилити, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 3 березня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало