Справа № 804/8274/15(804/2868/15)
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2016 рокусправа № 804/8274/15(804/2868/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1

ОСОБА_2 дов від 29.01.2015

відповідача: - Осипенко Д.Г. дов від 04.01.2016

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 липня 2015 року

у справі № 804/8274/15

за позовом ОСОБА_1

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська

про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, в якому просила:

визнати рішення відповідача №346 від 22.01.2015 таким, що порушує право ОСОБА_1 згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію займаної квартири;

скасувати рішення №346 від 22.01.2015;

зобов'язати відповідача прийняти рішення згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та вжити заходи, передбачені цім Законом, щодо приватизації квартири, яку займає ОСОБА_1 на підставі ордера №10 від 30.01.1990.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення про відповідача від 22.01.2015 №346 про відмову в передачі в приватну власність шляхом приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1, в якому позивач прописаний та мешкає на підставі ордеру №10 від 30.01.1990, є протиправним, порушує право ОСОБА_1 на приватизацію вказаної квартири.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.07.2015 адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що військове містечко має ознаки відкритого, а тому рішення відповідача № 346 від 22.01.2015 порушує право позивача згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію квартири.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач зазначає, що з позовних вимог вбачається спір стосовно приватизації квартири, тобто між сторонами існує спір приватного характеру, що в свою чергу виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства України.

Крім того, до компетенції КЕВ м.Дніпропетровська не входить визначення статусу військових містечок, при цьому згідно листа Генерального штабу Збройних сил України № 14492/С від 19.08.2013 із затвердженим переліком закритих військових містечок, військове містечко № 4 смт.Гвардійське Новомосковського району Дніпропетровської області, на території якого знаходиться житловий будинок, де мешкає позивач, має статус закритого, тобто вказаний будинок входить до об'єктів нерухомого майна, які не підлягають приватизації згідно чинному законодавству. Також суд першої інстанції не врахував, що житловий фонд смт.Гвардійського відповідно до ст.1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є військовим майном, а згідно ч.ч.1, 2 ст.6 вказаного Закону рішення про відчуження військового майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України, тому КЕВ м.Дніпропетровська лише виразив волю розпорядника майна з цього питання. Враховуючи ж те, що КЕВ м.Дніпропетровська не є ні власником ні розпорядником зазначеного майна, то по предмету позову такого як право на приватизацію конкретного майна, взагалі не є належним відповідачем.

ОСОБА_1 заперечує проти апеляційної скарги, вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною, зазначає, що підставою для відмови в приватизації житла може бути лише те, що громадянин брав участь у приватизації, а в даному випадку позивач участі в приватизації не брав, тому відповідач не має права відмовити позивачу. Відповідач порушив права позивача, встановлені ст.ст.5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», та наказами МО України № 1 від 03.01.93 та № 569 від 15.09.2011.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, внаслідок наступного.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, 15.01.15 позивач подала до КЕВ м. Дніпропетровська заяву № 139 щодо приватизації трьохкімнатної квартири по АДРЕСА_1, в якій гр.ОСОБА_1 прописана та мешкає на підставі ордера №10 від 30.01.1990.

22.01.2015 за результатами розгляду даної заяви КЕВ м.Дніпропетровська прийнято рішення № 346, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 (а. с.19).

Зазначена відмова обумовлена тим, що житловий фонд військових містечок селиш Гвардійське, Черкаське у комунальну власність територіальних громад не передано. Згідно з Законом України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військові містечка є військовим майном, яке знаходиться в оперативному управлінні військових частин і КЕВ м. Дніпропетровська; управління військовим майном, згідно з законом, здійснює Міністерство оборони; згідно листа квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України № 303/22/1/850 від 05.09.2013 військове містечко, в якому мешкає позивач, включено до числа закритих і які не підпадають під приватизацію житлового фонду. Інших керівних документів щодо надання повноважень КЕВ м. Дніпропетровська розпоряджатися житловим фондом військових містечок не надходило.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст.3 КАС України). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Правовідносини щодо приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання регламентуються Законом України №2482-XXII від 19.06.1992 «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до статті 1 Закону №2482-XXII приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За приписами частини першої статті 2 Закону №2482-XXII до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС (ч.2 ст.2 Закону №2482-XXII).

Частиною 5 статті 5 Закону №2482-XXII передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №2482-XXII приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч.3 ст.8 Закону №2482-XXII).

Відповідно до ч.4 ст.8 цього Закону підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

За правилами ч.7 ст.8 вказаного Закону органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку.

Частиною 10 статті 8 Закону №2482-XXII передбачено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

За визначенням статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21.09.99 № 1075-XIV (в редакції на момент виникнення спірних відносин) військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв'язку тощо.

Пунктом 4 Наказу Міністра оборони України «Про приватизацію житлового фонду військовослужбовцями та іншими особами, які проживають у будинках Міністерства оборони України» від 03.01.93 № 1 передбачено, що обов'язки органів, які здійснюють приватизацію житлового фонду Міністерства оборони України, покладені на квартирно-експлуатаційні частини районів, на обліку яких перебувають квартири (будинки).

Аналіз наведених норм свідчить, що здійснення дій з приватизації житла є виключною компетенцією органу приватизації, яким в межах даних правовідносин є КЕВ м.Дніпропетровська, до повноважень якого входить прийняття у певні строки рішення за результатами розгляду заяв громадян про приватизацію майна, у т. ч. і рішення про відмову у приватизації у випадках, передбачених чинним законодавством.

Отже фактично у відносинах, які склалися між сторонами, відповідач як орган приватизації наділений повноваженнями з прийняття рішення щодо відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, житлового фонду Міністерства оборони України на користь громадян України, тобто у власність, в порядку, встановленому законом, при цьому він не здійснює владних управлінських функцій.

В даному випадку позивач звернувся до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав, оскільки зазначає, що відмова в оформленні передачі у приватну власність квартири, в якій мешкає позивач, оскаржуваним рішенням призвело до порушення права позивача на приватизацію.

Відповідно до ст.9 ЖК України право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, належить до житлових прав громадян.

Спір щодо захисту цивільних прав, що виникають із житлових відносин, має не публічний, а приватно-правовий характер, а тому вирішення спору з приводу правильності формування волі однієї зі сторін (в даному випадку - відповідача) стосовно розпорядження житловим фондом та передачі відповідних прав щодо нього не належить до юрисдикції адміністративних судів, не підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що предметом даного адміністративного позову є встановлення обставин, пов'язаних з приватизацією об'єкта нерухомого майна, а саме: визначення статусу військового поселення, де ця нерухомість знаходиться, - відкритого або закритого.

Так, суд першої інстанції, встановивши, з огляду на Доручення Президента України від 12.10.2010 та враховуючи фактичну передачу об'єктів соціальної та інженерної інфраструктури, що перебували в оперативному управлінні КЕВ району, що військове містечко має ознаки відкритого, дійшов висновку, що спірне рішення відповідача № 346 від 22.01.2015 порушує право позивача згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» на приватизацію квартири.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно вдався до аналізу розпорядчих документів Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України стосовно переліку закритих військових містечок та зробив висновок про те, що смт.Гвардійське є відкритим військовим містечком, оскільки роблячи такий висновок, суд першої інстанції вийшов за межі повноважень, наданих йому Кодексом адміністративного судочинства України, оскільки адміністративні суди не наділені компетенцію на визначення статусу та виду населених пунктів.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що 01.04.2015 ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.15 провадження у даній адміністративній справі було закрито.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив з того, що даний спір не є адміністративним, оскільки питання, які пов'язані з приватизацією квартир в тому числі і в частині відмови уповноваженим органом провести приватизацію та винесення відповідних рішень виникають з житлових відносин та повинні розглядатися судами в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.04.15 скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду з тих підстав, що у даній справі спір хоча і пов'язаний із реалізацією житлових прав, але правовідносини між сторонами урегульовані нормативно визначеною процедурою управлінських дій відповідача як суб'єкта владних повноважень, а тому спір носить публічно правовий характер і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що даний спір може бути розглянутий як адміністративний виключно в частині дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваного рішення.

Як встановлено вище, приймаючи спірне рішення № 346 від 22.01.2015 про відмову позивачу у приватизації, КЕВ м.Дніпропетровська діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачені чинним законодавством, без порушень законодавчо встановленої процедури.

Що стосується питання правомірності прийнятого рішення № 346 від 22.01.2015 по своїй суті, апеляційний суд вважає, що спір в частині правомірності відмови у приватизації квартири, у якій мешкає позивач, має вирішуватись у порядку цивільного судочинства, оскільки виникає спір про цивільне право і позивач не позбавлений права на судовий захист в порядку цивільного судочинства.

З цього приводу приписами п.1 ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України прямо встановлює правило про захист прав, що виникають, зокрема, із житлових відносин, у порядку цивільного судочинства.

При цьому, згідно із п.10 ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади.

Отже, позивач не позбавлений можливості порушити питання про визнання неправомірним рішення Квартирно-експлуатаційного відділу м.Дніпропетровська, під час вирішення справи у порядку цивільного судочинства.

Про необхідність розгляду справ компетентним судом йдеться і в постанові Верховного Суду України від 02.12.2014 (реєстраційний №42202901), який зазначив про те, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, враховуючи те, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин є суд цивільної юрисдикції, розгляд справи судом першої інстанції в частині, що стосується питання правомірності оскаржуваного рішення відповідача за своєю суттю, на підставі норм КАС України суперечить ст.17 цього Кодексу, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

Таким чином, враховуючи сукупність викладених обставин, колегія суддів доходить висновку, що при вирішенні даної адміністративної справи судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Отже, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу КЕВ м.Дніпропетровська, скасувати постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст.198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська задовольнити.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 липня 2015 року у справі № 804/8274/15 скасувати.

Прийняти нову постанову.

В позові відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко