Справа № 808/9076/15
Суддя: Каракуша Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2016-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року 15 год. 25 хв. Справа № 808/9076/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Каракуші С.М.

за участю секретаря Рибакової М.В.

представника відповідача Сівакової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»

до: Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції

третя особа: ОСОБА_2

про: скасування постанов про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - позивач або ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») звернулось з адміністративним позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - відповідач або Ленінський ВДВС Запорізького МУЮ), третя особа: ОСОБА_2, про скасування постанов, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно, а саме: постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, № 31999269 від 12.04.2012, постанова про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження, № 33399678 від 29.08.2012, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що Ленінським ВДВС Запорізького МУЮ було протиправно накладено арешти на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки та вважає, що переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок даного майна має ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», оскільки зазначене майно перебуває в іпотеці та права вимоги за зобов'язаннями третьої особи - ОСОБА_2 по кредитному договору, передані ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» згідно договору факторингу.

Представник позивача в судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», позов підтримує у повному обсязі (а.с. 71).

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги адміністративного позову визнала у повному обсязі та зазначила, що на теперішній час за виконавчим провадженням № 31999269 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та за виконавчим провадженням № 33399678 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Станом на час розгляду справи у суді відкритих проваджень щодо ОСОБА_2 на виконанні в Ленінському ВДВС Запорізького МУЮ не перебуває.

Третя особа в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи відповідно до приписів частини 11 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України вважається таким, що повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи будь-яких заяв до суду не надіслав.

Вислухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.08.2006 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до умов якого банк зобов'язався надати Позичальнику, а Позичальник прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 100000 доларів США та сплатити проценти, комісії, в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Сума кредиту дорівнює еквіваленту 505000 грн. Строк повернення кредиту встановлений графіком погашення, але не пізніше 16.08.2016. Кредит надано для задоволення особистих потреб Позичальника. У забезпечення виконання зобов'язань Позичальника, банком приймається застава нерухомості - чотирьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1), згідно договору іпотеки, та порука ОСОБА_3, згідно договору поруки (а.с. 14-23).

З метою забезпечення належного виконання Договору № 0 від 17.08.2006, 17.08.2006 між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки № 0/З відповідно до умов якого Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житлове приміщення: чотирьохкімнатна квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 118,26 кв.м. Вартість предмету іпотеки становить 828200 грн. (а.с. 31-36).

12.12.2011 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (Фактор) укладено Договір факторингу № 1 згідно умов якого ПАТ «УкрСиббанк» зобов'язується передати у власність Фактору, а Фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження ПАТ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за плату та на умовах, визначених цим Договором (а.с. 37-41).

У зв'язку з укладенням вищевказаного договору, 12.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» (Цедент) та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (Цесіонарій) укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» прийняв права вимоги за договорами іпотеки (а.с. 42-44).

Під час звернення до нотаріуса 22.10.2015, позивачу стало відомо, що на майно ОСОБА_2, яке є предметом іпотеки, накладено арешт у ВП № 31999269 та ВП № 33399678 Ленінським ВДВС Запорізького МУЮ (а.с. 45-47).

Вважаючи накладення таких арештів майна ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження протиправними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, позивач звернувся із позовом до суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 статті 6 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 17 Закону № 606-XIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до положень статі 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно положень статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно з частиною 3 статті 54 Закону № 606-XIV для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

В свою чергу, відповідно до частини 4 статті 54 Закону № 606-XIV, про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Відповідно до частини 8 статті 54 Закону № 606-XIV, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За приписами статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 № 898-IV (далі - Закон № 898-IV), іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 3 Закону № 898-IV передбачено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

За змістом вимог частини 7 статті 3 Закону № 898-IV, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Таким чином, за наявності договору іпотеки, укладеного з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, іпотекодержатель - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», має право, у разі невиконання боржником своїх зобов'язань, звернути стягнення на передане в іпотеку майно.

Судом встановлено, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.04.2012 у виконавчому провадженні № 31999269 винесена Ленінським ВДВС Запорізького МУЮ при примусовому виконанні виконавчого напису № 1381 від 03.08.2009 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_2 За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, передбачалось задовольнити вимоги АКІБ «УкрСиббанк» у розмірі 652870 грн. 54 коп. (а.с. 62-63).

З вказаної постанови вбачається, що вона винесена 12.04.2012, та стягувачем у даному виконавчому провадженні є ПАТ «УкрСиббанк».

В той же час, державна реєстрація іпотеки за Договором відступлення права вимоги від 12.12.2011 за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» здійснена 12.08.2012, 21.12.2012 та 23.12.2012, тобто пізніше ніж було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_2 за постановою від 12.04.2012 у виконавчому провадженні № 31999269.

З урахуванням того, що переважне право вимоги перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою зобов'язань виникло у ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» після державної реєстрації іпотеки з 12.08.2012, суд приходить до висновку, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.04.2012 у виконавчому провадженні № 3199926, де стягувачем виступало ПАТ «УкрСиббанк», винесена правомірно у відповідності до вимог чинного законодавства.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.08.2012 у виконавчому провадженні № 33399678 була винесена з метою забезпечення позову на виконання ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя № 0814/5001 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 (а.с. 67-68).

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

До виконавчих документів, що підлягають виконанню державною виконавчою службою, належать зокрема ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (стаття 17 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 25 вказаного Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що під час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29.08.2012 у виконавчому провадженні № 33399678, державним виконавцем було проведено визначені Законом України «Про виконавче провадження» дії з виконання ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, у зв'язку з чим позовні вимоги про скасування постанови про арешт майна та оголошення заборони його відчуження, № 33399678 від 29.08.2012, не підлягають задоволенню.

Окрім того, накладення арешту на квартиру відповідно до ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову не є тотожнім зверненню стягнення на майно, що перебуває в іпотеці, у зв'язку з чим доводи позивача про порушення його права на переважне задоволення своїх вимог за рахунок даного майна є необґрунтованими.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 11, 17, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.М. Каракуша