Справа № 826/22141/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2016-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 лютого 2016 року № 826/22141/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Нагорянського С.І., розглянувши у порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання бездіяльності протиправною

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо не проведення перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_1 з приводу порушення ОСОБА_3 правил реєстрації за місцем постійного проживання, встановлених статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в ході судового розгляду справи позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову.

У судовому засіданні 01 грудня 2015 року суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із повідомленням про порушення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 правил реєстрації за місцем постійного проживання та притягнення їх до адміністративної відповідальності, оскільки ОСОБА_3 (онук позивача) з 2003 року не мешкає за адресою своєї реєстрації (АДРЕСА_1), а постійно проживає без реєстрації у своєї матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2.

У своєму зверненні позивач просив: провести перевірку фактів викладених у заяві; класти щодо винних протоколи про адміністративне правопорушення, а також інші матеріали, що підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення; сформувати матеріали у справи про адміністративне правопорушення та оформити їх у порядку, передбаченому розділом УІІ Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення ДМС України; разом із супровідним листом надіслати матеріали у справі про адміністративне правопорушення до відповідного районного у місті Києві суду за місцем вчинення правопорушення, або передати їх іншій уповноваженій особі Печерського РВ ГУ ДМС України в м. Києві, яка розглядає справи про адміністративне правопорушення та накладає адміністративні стягнення; передати матеріали у справах про адміністративні правопорушення до відповідного районного у місті Києві суду, або передати їх іншій уповноваженій особі Печерського РВ ГУ ДМС України в м. Києві за місцем вчинення правопорушення у випадку, якщо справи непідвідомчі Печерському РВ ГУ ДМС України в м. Києві; розглянути і вирішити дане звернення та повідомити позивача про наслідки його розгляду і порядку та строки, встановлені законом України «Про звернення громадян».

Вищевказана заява отримана уповноваженою особою Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві 19 лютого 2015 року.

Листом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 20 березня 2015 року № 1-16/1-112-15, позивачу було повідомлено, що відповідно до п. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Оскільки ОСОБА_3 має реєстрацію місця проживання в Україні відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», він не підпадає під дію статті 197 КУаАП.

Не погоджуючись з вищевказаною відповіддю за результатами його звернення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що допустивши протиправну бездіяльність щодо не проведення перевірки фактів викладених у його заяві від 19 лютого 2015 року, відповідач порушив вимоги статті 15 Закону України «Про звернення громадян». Надаючи відповідь на заяву листом від 20 березня 2015 року відповідач діяв формально, при цьому об'єктивного та всебічного розгляду його звернення проведено не було.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позов зазначає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було перевірено факти викладені у зверненні ОСОБА_1, за результатами розгляду заяви надано вмотивовану відповідь.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 4 Закону України «Про звернення громадян», до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

В силу ст. 3 Закону України «Про звернення громадян», заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Згідно статті 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, серед яких, зокрема, обов'язок об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду звернення позивача, Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві повідомило позивачу, що відповідно до п. 6 ст. 29 Цивільного кодексу України, фізична особа може мати кілька місць проживання. Оскільки ОСОБА_3 має реєстрацію місця проживання в Україні відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», він не підпадає під дію статті 197 КУаАП.

При цьому, суд вважає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві виконано свій обов'язок, передбачений статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» під час надання відповіді на звернення позивача, оскільки надано відповідь що ґрунтується на положеннях чинного законодавства України.

З урахуванням наведеного, суд не вбачає протиправної бездіяльності Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо не проведення перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_1 з приводу порушення ОСОБА_3 правил реєстрації за місцем постійного проживання, встановлених статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства та обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні позову відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський