Справа № 2а-14936/12/2670
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів за участю секретаряБорисюк Л.П., Петрика І.Й., Собківа Я.М. Приходько К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» до Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві, Головного управління Державного казначейства України в місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2012 року ТОВ «Зара Україна» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві (відповідач 1), Головного управління Державного казначейства України в місті Києві (відповідач 2) в якому просило скасувати постанову відповідача 1 від 29.11.2011 №0028553/пром про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів»; стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в місті Києві на користь ТОВ «Зара Україна» суму сплаченого штрафу в розмірі 220 883,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року, позовну заяву залишено без розгляду.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 червня 2015 року №К/800/25304/13 скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2013 року, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві від 29.11.2011 №0028553/пром про накладення стягнень, передбачених ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів».

Стягнуто з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ТОВ «Зара Україна» грошові кошти в сумі 220 883,00 грн.

Відповідачі, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернулися з апеляційними скаргами, в яких зазначають, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просять скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання з'явився, однак не заперечував про розгляд справи за його відсутності. Інші учасники процесу належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 06.06.2011 Управлінням у справах захисту прав споживачів у м. Києві було проведено планову перевірку дотримання законодавства про захист прав споживачів у м. Києві ТОВ «Зара Україна».

За результатами її проведення Управлінням у справах захисту прав споживачів у м. Києві було складено Акт № 002075 перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів від 06.06.2011, яким встановлено реалізацію товару, що не відповідає вимогам ДСТУ 4519:2006 «Споживче маркування товарів легкої промисловості»; загальні правила по маркуванню п.п. 4.6.2, 4.6.8, а саме: без місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення товару: п.п. 1-152 таблиці акту.

На підставі вказаного Акту перевірки, відповідачем 1 було прийнято постанову №002855/пром про накладення стягнень передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 29.11.2011, якою за реалізацію товару, що не відповідає вимогам нормативних документів застосовано до ТОВ «Зара Україна» штраф у розмірі 220 883,00 грн.

Позивач, вважаючи що постанова про накладення штрафу прийнята відповідачем 1 з порушенням норм законодавства, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова від 29.11.2011 №002855/пром про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» прийнята відповідачем 1 з порушенням визначеної чинним законодавством процедури прийняття даного рішення, а також не у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Відтак, вказана постанова є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» 12 травня 1991 року № 1023-XII (далі - Закон).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 15 вказаного Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою.

Інформація про продукцію повинна містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою статті 15 зазначеного Закону, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Правові та організаційні засади приймання, зберігання, підготовки до продажу та продажу непродовольчих товарів через роздрібну торговельну мережу, а також визначення вимоги щодо дотримання прав споживачів стосовно належної якості та безпеки товарів і рівня торговельного обслуговування регламентовані Правилами роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджені наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 р. № 104, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 08 листопада 2007 р. за № 1257/14524 (далі - Правила № 1257/14524).

Главою 1 Розділ II Правил № 1257/14524 визначено особливості продажу окремих груп товарів, зокрема швейних, трикотажних, хутряних, овчинно-шубних (кожухових) товарів та головних уборів.

Відповідно до п. 2 Глави 1 Розділу II Правил № 1257/14524 визначено, що маркування швейних, трикотажних, хутряних, овчинно-шубних (кожухових) товарів і головних уборів передбачає наявність інформації про найменування підприємства-виробника, його місцезнаходження, товарний знак, назву виробу, артикул, склад матеріалу, номер моделі, розмір, ґатунок, найменування нормативного документа, вимогам якого повинен відповідати вітчизняний товар, дату випуску.

Крім того, особливості маркування товарів додатково регулюються нормами ДСТУ 4519:2006 «Непродовольчі товари. Споживче маркування товарів легкої промисловості» (далі - ДСТУ 4519:2006).

Розділом 4 ДСТУ 4519:2006 визначено загальні вимоги до споживчого маркування.

Так, під час продажу товарів/виробів суб'єкт господарювання зобов'язаний забезпечити споживача необхідною, доступною, вірогідною та своєчасною інформацією про товари/вироби державною мовою.

За визначенням пунктів 3.12-3.13 Загальних правил споживчого маркування, маркування - процес нанесення маркування на товар/виріб або пакування; споживче маркування - маркування, що містить інформацію щодо виробника, кількості, якості та ціни продукції, способів поводження з нею під час споживання, а також рекламує продукцію.

Як встановлено в акті перевірки та не спростовано позивачем під час судового розгляду, до продажу пропонувався товар непродовольчої групи, забезпечений цінниками з позначенням роздрібних цін, що не відповідає вимогам ДСТУ 4519:2006 «Споживче маркування товарів легкої промисловості», а саме: порушення підпунктів 4.6.2, 4.6.8 без місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення.

Інших порушень в акті перевірки визначено не було.

При цьому, позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували, що на упаковці, етикетці (стікері), споживчій тарі, контретикетці, кольєретці, листку-вкладиші, чи іншому елементі упаковки, що супроводжують товари непродовольчої групи, міститься інформація про місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення.

Згідно п. 3, 4 Прикінцевих положень Закону України «Про стандартизацію», державні та інші стандарти є чинними до припинення їх дії або до прийняття відповідних стандартів згідно з вимогами цього Закону. Вимоги державних та інших стандартів, обов'язкові до виконання, є чинними до прийняття відповідних технічних регламентів та інших нормативно-правових актів, які регулюють ці питання.

Згідно статті 11 Закону (в редакції станом на момент прийняття ДСТУ №4519:2006), стандарти застосовуються на добровільній основі, за винятком випадків, коли застосування цих стандартів вимагають технічні регламенти.

Станом на 2006 рік технічного регламенту щодо текстильних виробів не існувало, тобто, станом на момент прийняття ДСТУ №4519:2006 він застосовувався господарюючими суб'єктами на добровільній основі.

Згідно статті 13 Закону України «Про стандарти, технічні регламенти та процедури оцінки відповідності», відповідність введених в обіг в Україні продукції, процесів та послуг технічним регламентам є обов'язковою.

Тобто, для з'ясування питання про обов'язковість застосування ДСТУ №4519:2006 станом на час прийняття оскаржуваної постанови, необхідно з'ясувати, чи вимагають відповідні технічні регламенти їх застосування. У протилежному випадку, за загальним правилом статті 11 Закону, вимоги ДСТУ №4519:2006 застосовуються на добровільній основі.

Відповідно до статті 15 Господарського кодексу України, у сфері господарювання застосовуються: технічні регламенти; стандарти; кодекси усталеної практики; класифікатори; технічні умови.

Застосування стандартів чи їх окремих положень є обов'язковим для:

суб'єктів господарювання, якщо на стандарти є посилання в технічних регламентах;

учасників угоди (контракту) щодо розроблення, виготовлення чи постачання продукції, якщо в ній (ньому) є посилання на певні стандарти;

виробника чи постачальника продукції, якщо він склав декларацію про відповідність продукції певним стандартам чи застосував позначення цих стандартів у її маркуванні.

В порядку статті 14 Закону постановою Кабінету Міністрів України № 13 від 14 січня 2009 року, затверджено Технічний регламент щодо назв текстильних волокон і маркування текстильних виробів. Технічний регламент є обов'язковим до застосування з 2012 року.

Таким чином, у будь-якому випадку, підстави для висновку про обов'язковість застосування ДСТУ №4519:2006 «Непродовольчі товари. Споживче маркування товарів легкої промисловості. Загальні правила» при реалізації товарів непродовольчої групи відсутні.

Відповідно, за недотримання вимог пунктів 4.6.2, 4.6.8. ДСТУ №4519:2006 суб'єктів господарювання не може бути притягнено до відповідальності, оскільки цей акт не є нормативним актом, обов'язковим до виконання.

Таким чином, позивачем не допущено порушення пункту 2 частини першої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» - виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, оскільки визначені відповідачем нормативні документи не є обов'язковими для виконання.

Відповідно, до пункту 14 Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19 квітня 2007 року № 104, забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, не може вважатися порушеним, оскільки згідно наведеного вище вимоги з маркування в даному випадку не мали відповідати ДСТУ № 4519:2006 в обов'язковому порядку.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 № 1177 «Про затвердження Положення про порядок накладення та стягнення штрафів за порушення законодавства про захист прав споживачів», рішення про накладення штрафів приймається на підставі відповідних актів перевірки суб'єкта господарської діяльності та інших матеріалів, пов'язаних з цією перевіркою, за наявності порушень, зазначених у пункті 2 цього Положення, і оформляється постановою за формою, що встановлюється Держстандартом.

У Акті перевірки від 06.06.2011 встановлено порушення, яке полягало в тому, що під час перевірки та продажу, товар непродовольчої групи, забезпечений цінниками з позначенням роздрібних цін, що не відповідає вимогам ДСТУ 4519:2006 «Споживче маркування товарів легкої промисловості», а саме: без місцезнаходження виробника, його адреси та дати виготовлення товару. Подібне формулювання суті порушення зазначено і в оскаржуваній постанові.

Згідно ч. 2 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за виготовлення або реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, - у розмірі п'ятдесяти відсотків вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язків облік доходів і витрат, - у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У зв'язку із вчиненням позивачем вказаного вище правопорушення постановою Управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві від 29.11.2011 №002855/пром за реалізацію товару, що не відповідає вимогам нормативних документів, на позивача накладено штраф у розмірі 220 883,00 грн.

У додатку № 7 до Акту перевірки зазначено інформацію про артикули певного товару та вартість одиниці товару такого артикулу, котра отримана із цінників такого товару. Тобто, сума штрафу відповідачем 1 розрахована із вартості товару, за якою він реалізовувався у роздрібній торгівлі.

Натомість штраф, передбачений ч. 2 ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» нараховується у процентному відношенні від вартості одержаної для реалізації партії товару, тобто виходячи з ціни, за яку товар було отримано.

Зокрема, у листі Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 24 жовтня 2006 року № 9373-2-5/18 «Щодо надання роз'яснення про порядок притягнення до відповідальності госпсуб'єктів за порушення законодавства про захист прав споживачів» зазначено, що відповідно до вимог пунктів 2-7 частини 1 зазначеної статті Закону адміністративно-господарські санкції нараховуються у процентному відношенні від вартості одержаної для реалізації партії товару або її залишку (п. 10 ч. 1), тобто виходячи з ціни за яку товар було отримано.

Згідно інвойсів про придбання товару, одержаного для реалізації, та таблиці позивача про вартість одержаної для реалізації партії товару, вартість одержаної для реалізації партії товару позивача за артикулами вказаними у додатку 7 до акта перевірки становить 117 381,68 грн.

Отже, розмір застосованого відповідачем штрафу у сумі 220 883,00 грн., не підтверджується матеріалами справи, оскільки обрахований відповідачем 1 не із вартості одержаної для реалізації партії товару.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова відповідача 1 від 29 листопада 2011 року №002855/пром є протиправною та такою, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню.

Що стосується посилання відповідача 1 на те, що Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві є неналежним відповідачем у справі, оскільки оскаржувану постанову прийнято Управлінням у справах захисту прав споживачів у м. Києві, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 2011 року № 775 визначено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної інспекції з питань захисту прав споживачів за переліком згідно з додатком 1 (в тому числі Держспоживінспекцію в м. Києві), ліквідувати територіальні органи Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики за переліком згідно з додатком 2 (в тому числі Управління у справах захисту прав споживачів в м. Києві), установлено, що територіальні органи Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам, які утворюються згідно з пунктом 1 цієї постанови.

Відповідно до листа Держспоживінспекції України від 06.07.2012 № Ш-1253/8, майно територіальних органів Держспоживстандарту України було передано територіальним органам Держспоживінспекції України в порядку підпункту б) пункту 4 Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482, відповідно до якого передача об'єктів права державної власності здійснюється за рішенням органів, уповноважених управляти державним майном, або самоврядних організацій за погодженням з Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Мінфіном і Фондом державного майна - щодо об'єктів, визначених підпунктами «б» і «е» пункту 2 цього Положення.

За таких підстав, оскільки Управління у справах захисту прав споживачів в м. Києві ліквідовано, а Інспекція з питань захисту прав споживачів в м. Києві не є правонаступником ліквідованого Управління у справах захисту прав споживачів в м. Києві, але їй у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.2011 № 775 передані повноваження цього Управління, та в порядку підпункту б) пункту 4 Положення про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 № 1482 територіальним органам Держспоживінспекції України було передано майно територіальних органів Держспоживстандарту України, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача 1 про те, що Інспекція з питань захисту прав споживачів у м. Києві не є належним відповідачем по справі.

Таким чином, оскільки повноваження Управління у справах захисту прав споживачів в м. Києві передані Інспекції з питань захисту прав споживачів в м. Києві, то Інспекція з питань захисту прав споживачів в м. Києві є належним відповідачем по даній справі та саме на неї покладені обов'язки доказування правомірності оскаржуваної постанови, оскільки вказана постанова була винесена саме при здійсненні Управлінням у справах захисту прав споживачів в м. Києві повноважень, передбачених законом.

Обговорюючи питання що заявлених позовних вимог ТОВ «Зара Україна» в частині стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві на користь позивача суму сплаченого штрафу, колегія суддів зважає на наступне.

Як зазначалося вище, 29 листопада 2011 року постановою Управління у справах захисту прав споживачів у м. Києві №002855/пром стягнуто з позивача на користь держави штраф у розмірі 220 883,00 грн.

09 лютого 2012 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження ВП №31070409 щодо виконання постанови №00285/пром від 29 листопада 2011 року.

В процесі виконання постанови з позивача стягнуто суму боргу у розмірі 243021,30 грн., враховуючи суму виконавчого збору та витрат.

23 жовтня 2012 року постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №31070409 виконавче провадження закінчено у зв'язку із сплатою позивачем штрафу у повному обсязі на підставі пункту 8 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», отже стягнуті з позивача кошти перераховані до державного бюджету та на депозиті у виконавчій службі не перебувають.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою щодо скасування постанови про накладання штрафу у розмірі 220 883,00 грн. від 29.01.2011 №002855/пром, яка підлягає скасуванню на підставі доводів, викладених вище.

Згідно статті 45 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України веде бухгалтерський облік усіх надходжень, що належать Державному бюджету України, та за поданням органів стягнення здійснює повернення коштів, що були помилково або надміру зараховані до бюджету.

У відповідності до вимог статті 78 Бюджетного кодексу України, казначейське обслуговування місцевих бюджетів здійснюється органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, відповідно до статті 43 цього Кодексу. Казначейство України веде облік усіх надходжень, що належать місцевим бюджетам, та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, погодженим з відповідними місцевими фінансовими органами, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226 (у редакції наказу Державного казначейства України від 29 травня 2008 року № 181), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2002 року за № 1000/7288, (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок № 226) визначав процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії (далі - платежі).

В силу п. 5 Порядку № 226, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи, за підписом керівника установи або його заступників відповідно до їх компетенції з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (П. І. Б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків з ДРФО, або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі виконавчого провадження з позивача були стягнуті грошові кошти у сумі 220 883,00 грн. на виконання постанови від 29 листопада 2011 року №002855/пром.

Виконавче провадження щодо виконання постанови про стягнення вказаного штрафу закінчено 23 жовтня 2012 року відповідною постановою.

Тобто, на теперішній час відсутній державний орган, за поданням якого може бути здійснено повернення коштів позивачеві та якому, відповідно до законодавства, надано право стягнення до бюджетів податків, зборів та інших платежів.

Враховуючи наведене в сукупності, а також положення ч. 2 ст. 124 Конституції України, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок прийняття відповідачем 1 оскаржуваного рішення, позивачем сплачено до бюджету суму штрафу, яка підлягає поверненню позивачу шляхом їх стягнення за рішенням суду з Державного бюджету України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, через яке ці кошти були зараховані до Державного бюджету України.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ТОВ «Зара Україна».

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги Інспекції з питань захисту прав споживачів у місті Києві та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк І.Й. Петрик Я.М. Собків

Повний текст ухвали складено та підписано - 29.01.2016

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Петрик І.Й.

Собків Я.М.