Справа № 826/8314/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8314/15 Головуючий у 1-й інстанції: Аблов Є.В. Суддя-доповідач: Губська Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

25 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.,

Федотова І.В.,

при секретарі: Нікітіній А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_7 до Національного банку України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог,- виконавча дирекція Луганського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, нарахування та виплату заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки виплат належних сум при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 звернулася до суду з даним адміністративним позовом, в якому просила скасувати наказ Національного банку України від 30.03.2015 №1924-к про її звільнення; поновити її на посаді головного економіста сектору внутрішньобанківських операцій відділу організації бухгалтерського обліку Управління Національного банку України в Луганській області; зобов'язати Національний банк України нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час простою за період з грудня 2014 року по березень 2015 року, обчислену з середнього заробітку; стягнути з Національного банку України на її користь допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності в частині, що виплачується за рахунок роботодавця; зобов'язати Національний банк України нарахувати та виплатити їй допомогу у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю по листках непрацездатності в частині, що виплачується за рахунок внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; стягнути з Національного банку України середній заробіток за час затримки виплати належних їй сум при звільненні по день фактичного повного розрахунку та середній заробіток за час вимушеного прогулу; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктом 2 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне та неповне дослідження доказів і встановлення обставин у справі, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав і просив її задовольнити, в той час, як представники відповідача та третьої особи проти цього заперечували, просили залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як установлено судом і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 25.03.1992 року була прийнята на роботу до Луганського обласного управління Національного банку України на посаду економіста ІІ категорії сектору обліку міжбанківських рахунків, а з 16.09.2009 року працювала на посаді головного економіста сектора внутрішньобанківських операцій в Луганському обласному управлінні Національного банку України, тобто, перебувала на державній службі.

30.03.2015 року НБУ прийняв наказ №1924-К, яким ОСОБА_7 звільнено з роботи з 30 березня 2015 року у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Незгода позивача із наказом про звільнення зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, відмовляючи в задоволенні якого, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 30 Закону України "Про державну службу", державна служба припиняється, в тому числі, і на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України.

В свою чергу, відповідно до ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП).

При цьому, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Так, Національним банком України 09.09.2014 року видано наказ №1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах Національного банку України", згідно п. 1 якого передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів Національного банку України станом на 10 вересня 2014 року.

Наказом НБУ №1854-к від 24.10.2014 року пункт 1 зазначеного наказу доповнено словами "а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку".

Згідно із постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 р. №736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності", у зв'язку з нестабільною ситуацією, що склалася в м. Луганську і спричинила через загрозу життю та здоров'ю працівників неможливість виконувати Управлінням Національного банку України в Луганській області своїх функцій, призупинено з 01 грудня 2014 року виконання управлінням Національного банку України в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій та прийнято рішення про скорочення чисельності працівників управління Національного банку України в Луганській області на 242 одиниці та затверджено граничну чисельність у кількості 11 одиниць.

На виконання цієї постанови в.о. начальника Національного банку України в Луганській області видано наказ від 26.11.2014 р. №234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління Національного банку України в Луганській області" на 242 одиниці.

Пунктом 2 зазначеного наказу визначено обов'язок ознайомити працівників Управління з наказом про скорочення та попередити про наступне вивільнення до 26 грудня 2014 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників (будь-яким можливим засобом зв'язку, зокрема, письмово під розписку особисто, поштовим, телефонним, факсимільним, електронною поштою).

Крім того, Управлінням 26.11.2014 р. направлено голові профспілкового комітету Управління подання №17-060/3228 про майбутнє вивільнення працівників у зв'язку зі скороченням чисельності.

При цьому, відповідач зазначив, що у зв'язку з тим, що голова профспілкового комітету перебував у зоні проведення антитерористичної операції у м. Луганську, а поштовий зв'язок з цим містом був відсутній, зазначена інформація та копія вищезазначеної Постанови №736, з урахуванням наявних можливостей, були направлені йому факсом за номером на адресу Луганської обласної організації профспілок. На паперових носіях Управлінням документи були передані голові профспілкового комітету Управління 03.01.2015 року.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Відповідно до статті 49 КЗпП України Управлінням направлено повідомлення №17-058/4123 від 25.12.2014 р. Луганському міському центру зайнятості у м. Біловодську Луганської області про заплановане вивільнення працівників.

26.12.2014 року ОСОБА_7 попереджено про наступне вивільнення з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу про працю України телефоном, у зв'язку відсутністю інформації про її місцезнаходження, про що складено акт №2 від 26.12.2014 року про попередження працівників Управління Національного банку України в Луганській області про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням займаної посади, які не мали можливості прибути для ознайомлення з наказом особисто та з якими можливий лише телефонний зв'язок, при цьому, також попереджено, що, у зв'язку з відсутністю в Управлінні НБУ в Луганській області вакантних посад, інша робота не пропонується.

З протоколу засідання профспілкового комітету профспілкової організації Управління Національного банку України в Луганській області від 17.01.2015 р. вбачається, що профспілковим комітетом розглянуто подання Управління про надання згоди профспілкового комітету на звільнення співробітників Управління за скороченням штату.

Згідно з зазначеним протоколом профспілковий комітет Управління повідомив, що не може виконати вимоги законодавства та не має можливості розглянути зазначене подання у зв'язку з відсутністю кворуму.

Відповідно до частини п'ятої статті 43 Кодексу законів про працю України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що в даному випадку слід вважати наданою згоду профспілкового комітету Управління на звільнення позивачки і, загалом, дотримання відповідачем порядку вивільнення працівників, тому, позовні вимоги в частині скасування спірного наказу і, як наслідок, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час простою у період з грудня 2014 року по березень 2015 року, суд першої інстанції виходив з наступного.

Згідно ст. 34 КЗпП України простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) (стаття 113 КЗпП).

Так, згідно з наказом №105-од/ДСК з метою безперебійної роботи Управління на базі Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області, з 01.07.2014 року у відрядженні у місті Києві залучено мінімальну кількість працівників Управління для виконання функцій Управління, при цьому, працівникам Управління, які не були залучені у відрядження до м. Києва, у тому числі позивачці, здійснювалась оплата простою у розмірі середнього заробітку.

Разом з тим, позивачка 04.08.2014 р. перемістилась з району проведення антитерористичної операції в м. Білопілля Сумської області і до виконання будь-яких функцій управління Національного банку України в Донецькій та Луганській області не залучалась, що не є спірним.

Постановою Правління Національного банку України від 20.11.2014 року №736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь Національного банку України в Донецькій і Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності", призупинено з 01 грудня 2014 року виконання управлінням Національного банку України в Донецькій та Луганській області частини своїх функцій, скорочено чисельність працівників управління Національного банку України в Луганській області та вирішено не здійснювати оплату праці працівникам Управління, які не залучаються до роботи.

Зазначена постанова НБУ є чинною і підлягала виконанню, при цьому, не оскаржуючи вказану постанову, позивачка наполягає на зобов»язанні відповідача здійснити їй виплату середнього заробітку за період з 01 грудня 2014 року, яка була зупинена на підставі цієї постанови НБУ.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що і в цій частині позовні вимоги не є обґрунтованими, тому, не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо виплати позивачці допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю згідно листків непрацездатності, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про їх необґрунтованість.

Так,згідно з Інструкцією про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від З листопада 2004 р. № 532/274/136-ос/1406 (далі - Інструкція №532) за одним страховим випадком може бути видано кілька листків непрацездатності на продовження попередніх, а оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця здійснюється за первинним листком непрацездатності.

Таким чином, дії відповідача щодо оплати п»яти днів тимчасової непрацездатності позивачки лише за першим листком непрацездатності, який містить позначку «первинний», є правомірними.

Крім того, відповідно до п. 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. №595, у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з бюджету Фонду здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Згідно із Розпорядженням Кабінету Міністрів від 07.11.2014 р. №1085-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення" місто Луганськ віднесено до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Водночас, п. 8 Порядку №595 визначено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як наголошувалось вище, позивачка 04.08.2014 року перемістилась з тимчасово окупованої території м. Луганськ до м. Білопілля Сумської області.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 р. №1706-VІІ, внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду соціального страхування України за фактичним місцем проживання, перебування.

Згідно з п. 3 розділу 7 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1105, особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №531 від 01.10.2014 р. "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" установлено, що особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції (далі - застраховані особи), мають право на надання матеріального забезпечення (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення застрахованої особи) та соціальних послуг відповідно до Законів України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" і "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" робочими органами виконавчих дирекцій Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань (далі - фонди) за фактичним місцем проживання (перебування) у порядку, встановленому правліннями фондів.

Відповідно до п. 2 Порядку надання матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затверджено Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 26 грудня 2014 року N 37, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21.01.2015 р. за N 68/26513, матеріальне забезпечення за цим Порядком надається особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції (далі - застраховані особи), та отримувачам допомоги на поховання застрахованих осіб і які не реалізували свого права на отримання матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" та не можуть реалізувати своє право на отримання матеріального забезпечення відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у зв'язку із переміщенням з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а саме: допомога по тимчасовій непрацездатності згідно з цим Порядком надається в разі настання страхового випадку до моменту переміщення застрахованої особи.

При цьому, для цілей цього Порядку датою переміщення застрахованої особи вважається дата, зазначена у довідці про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданій в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року N 509 "Про облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції" (далі - довідка про взяття на облік) та Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Згідно з п. 4 зазначеного Порядку №37, для отримання матеріального забезпечення застраховані особи звертаються особисто або через законного представника до районної, міжрайонної, міської виконавчої дирекції відділення Фонду за фактичним місцем проживання (перебування) (далі - робочий орган Фонду) із заявою, яка повинна містити реквізити банківської установи та номер поточного рахунку застрахованої особи для зарахування матеріального забезпечення, та пред'являють паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу, та довідку про взяття на облік, а також надають документи, передбачені пунктами 5 - 9 цього Порядку, а у разі подання заяви законним представником застрахованої особи додатково пред'являються документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою отримання допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю по страховим випадкам, що виникли до переміщення позивачки з окупованої території, тобто, до 04.08.2014 року, їй слід звернутись безпосередньо до робочого органу Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за фактичним місцем проживання (перебування).

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що відповідач своєчасно надсилав заяви-розрахунки щодо виділення коштів по листках непрацездатності та неодноразово звертався до Виконавчої дирекції Луганського обласного відділення Фонду з цього питання, проте, фінансування Фондом не проведено.

Позивачка наполягає на зобов»язанні НБУ нарахувати та виплатити їй допомогу у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю в частині, що виплачується за рахунок внесків до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Разом з тим, згідно зі статтею 9 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», чинного на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон N 2240-III), Фонд є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів <... >.

Аналогічна норма викладена в ст. 4 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» (Закон №1105), який регулює спірні правовідносини з 01.01.2015 року.

За змістом положень підпунктів 3.2, 3.3 пункту 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року N 114/8713), допомога, що здійснюється за рахунок коштів Фонду (допомога по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах, на поховання, оплата путівок на санаторно-курортне лікування та оздоровлення), в тому числі оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, не належить до фонду оплати праці, а отже, питання щодо виплати заробітної плати у цьому випадку відноситься до допомоги за рахунок коштів Фонду.

Відповідно до частини другої статті 35 Закону N 2240-III допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності.

Згідно з частиною першою статті 21 цього Закону фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок.

Робочі органи відділень Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви <...>.

Відповідно до частини другої цієї статті страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України <...>.

Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку.

Страхові кошти, зараховані на окремий поточний рахунок у банку або на окремий рахунок в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів (далі - окремий рахунок), можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг застрахованим особам <...>.

Тобто, частиною другою статті 21 Закону N 2240-III передбачено, що страхові кошти, зараховані на окремий рахунок у банку, можуть бути використані страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення застрахованим особам. Виплата страхувальниками-роботодавцями матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок власних коштів з подальшим відшкодуванням (погашенням цих витрат) Фондом діючим законодавством не передбачена.

На виконання абзацу першого частини першої статті 21 Закону N 2240-III розроблено Порядок фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затверджений постановою правління Фонду від 22 грудня 2010 року N 26 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 січня 2011 року за N 111/18849; далі - Порядок). Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані страхувальником застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що на підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування підприємства про призначення матеріального забезпечення страхувальник-роботодавець нараховує суми матеріального забезпечення та оформлює заяву-розрахунок.

Згідно з пунктом 5 Порядку для отримання коштів Фонду для виплати матеріального забезпечення застрахованим особам, нарахованого страхувальником, страхувальник звертається до робочого органу Фонду за місцем обліку в органі Фонду або за місцем обліку, зазначеним в Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування (для зареєстрованих після 1 січня 2011 року), із заявою-розрахунком за підписом керівника та головного бухгалтера, завіреною печаткою підприємства.

Для зарахування страхових коштів Фонду страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок у відповідному органі Державного казначейства України (далі - Держказначейство України) в порядку, встановленому Держказначейством України (частина друга статті 21 Закону N 2240-III).

Робочі органи Фонду повинні перерахувати кошти на окремий поточний рахунок страхувальника, відкритий у порядку, визначеному в статті 21 Закону N 2240-III, у сумі, зазначеній у заяві-розрахунку, протягом 10 робочих днів після її надходження (пункт 8 Порядку).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону N 2240-III страхувальники та інші отримувачі страхових коштів у разі порушення порядку використання страхових коштів відшкодовують Фонду в повному обсязі неправомірно витрачену суму страхових коштів та/або вартість наданих соціальних послуг і сплачують штраф у розмірі 50 відсотків такої суми.

Таким чином, аналіз наведених норм свідчить про те, що матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї), вагітності та пологів, часткова компенсація витрат, пов'язаних із смертю застрахованої особи або членів її сім'ї, а також надання соціальних послуг здійснюється за рахунок бюджету Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані страхувальником застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку, які використовуються страхувальником виключно на надання матеріального забезпечення застрахованим особам. Виплата страхувальниками-роботодавцями матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок власних коштів з подальшим відшкодуванням (погашенням цих витрат) Фондом законодавством не передбачена. У разі порушення порядку використання страхових коштів страхувальники та інші отримувачі страхових коштів несуть відповідальність, передбачену законом..

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015 року (справа №21-132а15).

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеній у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов»язковим для всіх суб»єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду про правомірність дій відповідача щодо нездійснення оплати перших днів непрацездатності за період з 26.02.2015 р. по 27.03.2015 р., оскільки протягом останніх 6 місяців, що передують місяцю, в якому настав страховий випадок, та які є розрахунковим періодом, який використовується для обчислювання середньої заробітної плати для оплати перших 5 днів тимчасової непрацездатності за рахунок роботодавця, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року № 1266 "Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням" (далі - Постанова №1266), позивач не працювала, до виконання функцій Управління не залучалася, нею не було відпрацьовано жодного робочого дня у розрахунковому періоді.

Відповідно до пункту третього постанови №1266 розрахунковим періодом, за який обчислюється середня заробітна плата (дохід) для розрахунку страхових виплат (крім страхування на випадок безробіття) та оплати перших п'яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця, є період роботи за останнім основним місцем роботи (зайняття підприємницькою діяльністю) перед настанням страхового випадку, протягом якого застрахована особа працювала та сплачувала страхові внески або за неї сплачувалися страхові внески. При цьому, обчислення середньої заробітної плати здійснюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати на кількість відпрацьованих робочих днів у розрахунковому періоді.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування постанови не вбачається.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Ухвала в повному обсязі складена 28 січня 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

І.В.Федотов

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Федотов І.В.

Ісаєнко Ю.А.