Справа № 820/8681/15
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

25 січня 2016 р. справа № 820/8681/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кульчій А.М.,

представника позивача - ОСОБА_2.,

представника відповідача - Коваленко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд з урахуванням уточнень скасувати висновок (рішення) Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.12.2014 року про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати ГУ ДМС України в Харківській області поновити громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначила, що рішенням ГУ ДМС її було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 28.04.2014 року. В подальшому, позивач звернулась до відповідача з заявою щодо підтвердження громадянства України її дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилась в Україні. Однак, інспектором ГУ ДМС України в Харківській області було повідомлено позивачу, що рішенням ГУ ДМС України в Харківській області посвідка на постійне проживання позивача скасована. У зв'язку з зазначеним, позивач просить скасувати висновок ГУ ДМС в Харківській області від 31.12.2014 року та зобов'язати відповідача поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних заперечував, з підстав зазначених у письмових запереченнях.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позовних вимог, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянкою Соціалістичної Республіки В'єтнам, 07 червня 2005 року та рішенням відділу ГІРФО УМВС України в Харківській області на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" (дружина іммігранта), надано дозвіл на імміграцію в Україну та 04 січня 2005 року документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2, терміном дії - безстроково.

На підставі положень Порядку №251, позивач звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області, з письмовою заявою про обмін посвідки на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 04.01.2005 року у зв'язку з її непридатністю для користування, але відповідач обмін бланку посвідки не здійснив.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2014 року по справі № 820/4581/14 визнано, що ГУ ДМС України в Харківській області безпідставно було відмовлено в здійснені позивачеві обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні та зобов'язано ГУ ДМС України в Харківській області здійснити ОСОБА_1 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні НОМЕР_3 від 04.01.2005 року.

На виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду від 31.03.2014 року, ГУ ДМС України в Харківській області 28.04.2014 року здійснено ОСОБА_1 обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні.

В подальшому, 05.08.2015 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою щодо підтвердження громадянства України її дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2, яка згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 народилась в Україні.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що інспектором ГУ ДМС України в Харківській області документи, щодо підтвердження громадянства України дитини у позивача не прийняв, в усній формі повідомив, що рішенням ГУ ДМС в Харківській області її посвідка на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 28.04.2014 року скасована, висновку (рішення) ГУ ДМС України в Харківській області чи письмової відповіді позивачу не надано.

В ході розгляду зазначеної справи, судом було витребувано у відповідача висновок ГУ ДМС України в Харківській області від 31.12.2014 року про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне місце проживання в Україні громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, в якій зазначено, а саме: скасувати рішення ВГІРФО УМВС України в Харківській області 04.01.2005 року про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3; посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2, НОМЕР_1 видані на ім'я громадянки СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 визнати неправомірно виданими та вилучити; скасувати реєстрацію місця проживання громадянки СРВ В'єтнам ОСОБА_1, привести облікові документи у відповідність до вимог чинного законодавства; анулювати відмітку про видачу посвідки на постійне проживання в Україні в паспортному документі громадянки СРВ ОСОБА_1; привести статус перебування громадянки СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, в Україні у відповідність до прийнятого рішення. У разі наявності підстав для отримання дозволу на імміграцію, повідомити ОСОБА_1 про можливість повторної подачі документів через рік з моменту прийняття рішення про скасування попереднього дозволу.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Аналогічні норми містяться в підпункті 8 пункту 4 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого постановою КМУ від 14 червня 2012 року № 844.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно до п. 6 ч. 2 ч. 4 зазначеного Закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім'ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у пункті 2 частини 3 статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону, у редакції, що діяла на час оформлення посвідки, встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 року № 1983.

У відповідності до пп. 2 п. 2 цього Порядку, в редакції, яка діяла на час надання посвідки, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно п. 12, Порядку, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

В ході розгляду справи встановлено, що позивач відповідно до рішення ВГІРФО УМВС України в Харківській області від 04.01.2005 року про надання дозволу на імміграцію в Україні, документований посвідкою на постійне проживання України для іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_2.

Отже, відповідач при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні, проводив перевірки законності залишення на постійне проживання в країні, проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та керуючись п. 6 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу, визначених у ст. 10 ЗУ "Про імміграцію" не виявив, у зв'язку з чим надав дозвіл на імміграцію в Україні та посвідку на постійне проживання в Україні.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для його прийняття стало те, що посвідка на постійне проживання України чоловіка позивача, громадянина СРВ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 за наявності якої позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну, була видана з порушенням ЗУ "Про імміграцію" та 16.01.2014 року керівництвом УДМС України в Київській області прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про імміграцію", у редакції, що діяла на час прийняття рішення відповідачем про скасування дозволу, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, ЗУ "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення не містить посилань на конкретні обставини як на підставу застосування ст.ст. 12, 13 ЗУ "Про імміграцію" для скасування дозволу на імміграцію позивачу.

Слід зазначити, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі того, що 16.01.2014 року керівництвом УДМС України в Київській області було прийнято рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні чоловіку позивача.

Відповідно до абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень ЗУ "Про імміграцію" іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом 6 місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну.

Зазначена норма регулює відносини які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію та не передбачає випадків скасування посвідки на постійне проживання в Україні. Посвідка на постійне проживання таким особам видається за їх заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що, дозвіл на імміграцію в Україну чоловіку позивача не надавався, оскільки ЗУ "Про імміграцію", прийнятий 07.06.2001 року, передбачив набуття дозволу на імміграцію в силу цього закону без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень. Отже, чоловіку позивача - громадянину СРВ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в силу дії зазначеного Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою КМУ № 1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст. 13 ЗУ "Про імміграцію".

В ході розгляду зазначеної справи, відповідачем не надано достатніх та обгрунтованих доказів повідомлення позивача про призначення і проведення перевірки, а також її результатів щодо правомірності надання ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідкою на постійне проживання в Україні.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку що висновок (рішення) Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.12.2014 року про результати перевірки матеріалів, щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти всупереч вимогам законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про зобов'язання ГУ ДМС України в Харківській області поновити громадянці В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідку на постійне проживання в Україні, суд зазначає наступне.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволенню.

Як встановлено приписами ст. 19 Конституції України відповідач - суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині скасування висновку (рішення) Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.12.2014 про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування висновку та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати висновок (рішення) Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 31.12.2014 про результати перевірки матеріалів щодо правомірності документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянки В'єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 29 січня 2016 року.

Суддя Р.В. Мельников