Справа № 818/3400/15
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2016-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 р.Справа № 818/3400/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Чалого І.С. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О. Касян В. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Халікі Імал Зулмай на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015р. по справі № 818/3400/15

за позовом Халікі Імал Зулмай

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Халікі Імал Зулмай (далі - позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - УДМС України в Сумській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати протиправним наказ управління ДМС в Сумській області від 02.09.2015 року № 157 та зобов'язати відповідача переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015 р. у задоволенні адміністративного позову Халікі Імал Зулмай - відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю.

Не погодившись з прийнятою постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вважаючи оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В судове засідання, призначене на 14.01.2016 року, ані позивач, ані його представник не з'явились, але до суду надійшли конверти з позначкою "за закінченням терміну зберігання", в зв'язку з чим розгляд зазначеної справи було відкладено на 28.01.2016 року.

28.01.2016 року позивач та його представник повторно не з'явились, а до суду апеляційної інстанції вдруге надійшли конверти з позначкою "за закінченням терміну зберігання".

Відповідно до ч. 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

З огляду на вищезазначену норму законодавства, позивач та його представник вважаються повідомленими належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 28.01.2016 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач нелегально прибув на територію України в 2015 році. 26.07.2015 р. позивача виявлено в м. Конотоп Сумської області у складі групи з 10 громадян Афганістану (а.с. 34-36).

12.08.2015 р. позивач звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.25-33). Підставою звернення позивача за захистом в Україні стали погрози з боку невідомих осіб у зв'язку з тим, що він працював в відділенні міжнародної організації - ISAF.

Наказом УДМС в Сумській області від 12.08.2015 р. № 136 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.37).

02.09.2015 року посадовими особами відповідача складено висновок, відповідно до якого встановлено відсутність вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі та фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини. У зв'язку з цим рекомендовано відмовити позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 48-55).

Наказом УДМС в Сумській області від 02.09.2015 р. № 157 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.56). Правовою підставою для прийняття рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вважаючи наказ відповідача про відмову в оформленні документів необґрунтованим та незаконним, позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ від 02.09.2015 р. № 157 прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування та зобов'язання переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у суду не вбачається.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися (ч. 6 ст. 8 Закону).

Як вбачається з наказу від 02.09.2015 р. № 157, фактичною підставою для винесення рішення про відмову в оформленні документів слугував висновок суб'єкта владних повноважень про те, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". За результатами розгляду заяви Халікі Імал Зулмай про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Підстав для надання додаткового захисту в Україні не встановлено.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як вбачається з протоколу співбесіди, основною підставою визнання біженцем позивач зазначав, що йому погрожували невідомі люди у зв'язку з тим, що протягом 2012 - 2013 року він працював у міжнародній організації та розмістив у соціальній мережі фотографії з християнами.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції позивачем не було надано документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не наведено жодного конкретного факту або доказу щодо його побоювань в разі повернення на батьківщину.

Статтею 12 Закону України "Про біженців" встановлено, що протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Під час співбесіди заявникові, який не розуміє українську або російську мову, орган міграційної служби забезпечує перекладача, який перекладає на мову, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає інформацію про прийняте рішення до відповідного органу внутрішніх справ та до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, а також видає заявникові або його законному представникові письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на той факт, що під час проведення співбесіди та в ході розгляду справи позивач вказував, що зі свого міста проживання, м. Кабул, він виїхав у грудні 2014 року. Протягом 8 місяців перебував у м. Москва Російської Федерації, а 26.07.2015 року був затриманий в м. Конотоп Сумської області. Зазначив, що хотів жити лише в Україні, тому до представників влади Російської Федерації із заявою про захист не звертався, в подальшому нелегально перетнув кордон та був затриманий правоохоронними органами України.

Слід підкреслити, що особа, яка дійсно рятує своє життя чи тікає від переслідувань, не вибирає для себе країну кращого проживання.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, обґрунтування, викладені у заяві, не містять фактів, які б свідчили про побоювання заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Інформація про країну походження підтверджує, що у Афганістані населення не зазнає переслідувань на всій території країни, тому для заявника існує альтернатива внутрішнього переміщення у країні походження.

Більш того, у рідному місті позивача під час виїзду з Афганістану бойові дії не відбувалися, місто контролювалося урядом, особисто його ніхто не переслідував і країну він покинув добровільно та безперешкодно.

Крім того, колегія суддів зауважує, що заявник в заяві взагалі не посилається на необхідність отримання захисту в Україні або на страх його переслідування в країні громадянської належності за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженців 1951 року та Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Позивачеві була надана можливість роз'яснити проблематичність відповідних фактів, але він не забезпечив задовільного пояснення істотних ідентифікованих проблем довіри. Не є можливим застосувати презумпцію невинності в оцінці вірогідності цих матеріальних елементів заяви, тому вони не можуть бути прийняті як істинні.

Зважаючи на розділ С.2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з позивачем співбесіди та матеріалами справи встановлено, що його твердження в заяві щодо небезпеки, яка нібито загрожує в Афганістані йому особисто, є повністю безпідставними і не мають реального підґрунтя.

Позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесід, ні в ході судового розгляду справи.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач не виявив ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Аналіз заяви та особової справи позивача вказує на те, що він звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації.

З особової справи позивача вбачається, що він є мігрантом, а не біженцем (відповідно до п. 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем), оскільки, як вже було зазначено, територію Афганістану залишив добровільно.

Вищезазначене свідчить про те, що причини, які має позивач, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що наказ від 02.09.2015 р. № 157 прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують з підстав, наведених вище.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Халікі Імал Зулмай залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 04.12.2015р. по справі № 818/3400/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Чалий І.С. Зеленський В.В.
Повний текст ухвали виготовлений 02.02.2016 р.