Справа № 826/22385/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2015 року № 826/22385/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., розглянувши у порядку письмового провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Апеляційного суду Київської області
провизнання протиправними дії, зобов'язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апеляційного суду Київської області, в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15 серпня 2014 року за № 237 щодо обмеження суддям Апеляційного суду Київської області максимального розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати з дня його видання; стягнути з Апеляційного суду Київської області недораховану відповідно до ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддівську винагороду за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 18 026, 40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ прийнято з порушенням норм Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), чим було звужено обсяг права позивача на суддівську винагороду, чим, як наслідок знижено досягнутий рівень гарантій незалежності суддів.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях, у яких зазначено, що оскаржуваний наказ прийнято на виконання Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".

Згідно ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Верховної Ради України №297-VI від 22.05.2008 ОСОБА_1 обраний на посаду судді Апеляційного суду Київської області.

Позивач, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України "Про судоустрій і статус суддів", 11.11.2013 звернувся до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України із заявою про відставку.

26.11.2013 Вищою радою юстиції внесено відповідне подання до Верховної Ради України про звільнення останнього з посади судді у зв'язку із поданням вищезазначеної заяви.

Постановою Верховної Ради України від 25.12.2014 № 59-VIII «Про звільнення суддів» відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України було звільнено з посади судді Апеляційного суду Київської області Малорода Олександра Івановича у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На підставі вище прийнятої постанови, наказом голови Апеляційного суду Київської області № 5 від 17.01.2015, позивача було виключено зі штату суддів апеляційного суду та надано документи про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Також зазначено про необхідність начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення здійснити з позивачем необхідні розрахунки.

При цьому, як убачається із матеріалів справи, наказом в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15.08.2014 № 237, суддям Апеляційного суду Київської області встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Як на підставу свого наказу в.о. голови суду посилається на Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", яким місячний розмір суддівської винагороди обмежений 15 розмірами мінімальної зарплати.

Водночас, як зазначено позивачем, Апеляційним судом Київської області не здійснено йому нарахування та виплати вихідної допомоги з вересня по грудень 2014 року у розмірі 18 026, 40 грн. за останньою посадою, що передбачалося ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI (далі - Закон №2453-VI), що підтверджується наданою довідкою Апеляційного суду Київської області від 09.09.2015 № 05/0251117.

Разом з тим, судом достовірно встановлено, що з часу подання позивачем заяви про відставку (11.11.2013) та до фактичного звільнення з Апеляційного суду Київської області (17.01.2015) ОСОБА_1 працював на посаді судді цього суду.

У ч. 1 ст. 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом. Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Отже, складові суддівської винагороди визначені ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" окремо скороченню не підлягають.

Однак, 31.07.2014 було прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" (далі - Закон № 1622-VІІ).

Підставою для прийняття цього Закону слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Цим Законом Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" № 719-VІІ було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Слід зазначити, що визначене Законом № 1622-VІІ обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст.129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 41, ст. 129 абз. 6 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік» в.о. голови Апеляційного суду Київської області цілком правомірно було видано Наказ від 15.08.2014 № 237 щодо обмеження суддям Апеляційного суду Київської області максимального розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати з дня його видання. Підставою видання цього наказу було введення у дію Закону України від 31.07.2014 № 1622-VІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Варто також відмітити, що ухвалою від 30.07.2015 Київський апеляційний адміністративний суд звертався до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону № № 1622-VІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-VІІ, яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 02.10.2015 №19 було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № 31-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

Суд, вирішуючи спір, також враховує положення міжнародних документів, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також підкреслити, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) не відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

У даному випадку обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі відповідно до Закону № 1622-VII та наказу в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15.08.2014 № 237 було зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, так як є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 3 ст. 2 цього Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи позиції сторін та норми вказаних вище нормативно-правових актів, суд приходить до висновку, що наказ в.о. голови Апеляційного суду Київської області від 15.08.2014 № 237, яким суддям Апеляційного суду Київської області встановлено обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.С. Мазур