Справа № 131/1136/14-а
Суддя: Шелюховський М. В.
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

01.02.2016 року Справа № 131/1136/14-а
У Х В А Л А

Іллінецький районний суд в складі:

Головуючого судді Шелюховського М.В.,

при секретарі Самарській Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Іллінці справу за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення 56 сесії 6 скликання Липовецької ради № 640 від 15.11.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», в частині надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

Представник за довіреністю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 повторно звернулась до суду з усним клопотанням про закриття провадження в адміністративній справі, в звязку з тим, що дана справа повинна слухатись в порядку ст.157 КАСУ, посилаючись на правову позицію судової палати у цивільних, адміністративних та господарських справах Верховного суду України, викладеній в постанові №6-2510цс15 від 16 грудня 2015 року.

В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 своє клопотання підтримала просить його задовільнити.

Представник відповідача Липовецької міської ради Вінницької області ОСОБА_4 в судове засідання не зявилась, проте подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у відсутність представника міської ради.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні вважає, що клопотання не може бути задоволено з наступних причин. Таке питання вже неодноразово розглядалось у цій справі в тому числі головуючим. Крім того зазначене питання виносилось на розгляд до Вінницького апеляційного адміністративного суду за апеляційною скаргою позивача. Йому відомо про оголошену постанову ВСУ і в ній йдеться про поширення юрисдикції цивільного судочинства не на всі випадки на оскарження рішень субєкта владних повноважень по земельним питанням, а лише у випадках оскарження рішень одноразової дії, які припиняють свою дію виконанням, а в конкретному випадку оскаржуються рішення, що є не виконаним та поширюється на випадки за умови наявності порушених прав. А в даному випадку порушення прав ще не наступило, бо воно ще не створено.

Заслухавши думки учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Оцінюючи доводи представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 проте, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Статтею 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

В силу ст. ст. 13, 14 Конституції України, ст. ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-ІУ, ст. 148 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-ГУ власниками землі є держава, ОСОБА_6 Крим та територіальні громади. Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04.2010 № 10-рн/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Суд враховує правову позицію Конституційного суду України викладену в рішенні у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010, в якому було закріплено наступне:

- положення частини першої статті 143 Конституції України ( 254к/96-ВР ), згідно з якими територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування «вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції», слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень,

- положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України ( 2768-14) у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу (2768-14) вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України ( 2747-15 ) стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Передбачений Земельним Кодексом України та ЗУ «Про місцеве самоврядування» порядок набуття права на земельну ділянку є дозвільним, учасники спірних правовідносин не є рівними відносно субєкта владних повноважень, що суперечить принципах цивільного права. Вказане процесуальне питання вже вирішувалось в даній справі ухвалою Іллінецького районного суду від 16 жовтня 2015 року та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.02.2014 року, яка набрала законної сили.

Оцінюючи доводи представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 щодо обовязкового застосування правової позиції ВСУ від 16.12.2015 року в справі №6-2510цс15 суд вважає, що така позиція не може бути застосована у справі з врахуванням викладених вище обставин та приходить до висновку, що клопотання представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача про закриття провадження в справі в звязку з відсутністю правових підстав для її розгляду в порядку адміністративного судочинства безпідставне, тому в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14 Конституції України, 2, 4, 17, 133, 158, 160, 165 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити представнику третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 в задоволення клопотання про закриття провадження у справі в звязку з його безпідставністю.

Ухвала оскарженню не підлягає, оскільки таке не передбачено КАС України.