Справа № 808/8874/15
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
27 січня 2016 року (10 год. 43 хв.) Справа № 808/8874/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі
головуючого судді - Киселя Р.В.,
за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,
представника відповідача Амброськіна В.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення витрат.

04.12.2015 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу добових витрат за час перебування у відрядженні у 2014 році; стягнути з відповідача на користь позивача добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4654,00 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відшкодування витрат за відрядження, яке тривало 190 діб, було виплачене не у по вному обсязі. Фактично було виплачено лише 1046 грн., а решта коштів виплачена не була. Вимогу про виплату грошової компенсації відповідачем задоволено не було, а тому бездіяльність відповідача, яка полягає у невиплаті добових витрат є протиправною та такою, що порушує передбачене законодавством України право на отримання добових витрат за час перебування у відрядженні.
Ухвалою від 07.12.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 17.12.2015.
У судове засідання представники сторін не прибули.
17.12.2015 від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.
Ухвалою від 17.12.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 12.01.2016.
Ухвалою від 12.01.2016 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 12.01.2016.
Ухвалою від 12.01.2016 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 27.01.2016.
Ухвалою від 27.01.2016 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 27.01.2016.
У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що позивач дійсно перебував у відрядженні з 20.08.2014 року по 25.02.2015 (190 діб), про що свідчить посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014. До звіту про використання коштів від 21.07.2015 позивачем були надані квиток на автобус Запоріжжя-Одеса (до Миколаєва) 21.08.2014 на суму 184,59 грн., та квиток на потяг Миколаїв-Запоріжжя 24.02.2015 на суму 56,53 грн., проте ніяких даних про те, що він перебував у зоні проведення АТО до звіту надано не було. Оскільки документи про відрядження були надані до відділу фінансового забезпечення Запорізького ОВК лише 21,07.2015, тому грошові кошти на відшкодування витрат на відрядження не були зареєстровані в органах Державної казначейської служби України, як зобов`язання минулих років. Таким чином, позивачу було сплачено витрати на відрядження лише за 2015 рік, відповідно до вимог наказів Міністерства оборони України №530 від 29.08.2011 та №60 від 12.02.2015, за 33 доби відрядження разом із часом та витратами на дорогу на загальну суму 1046,53 грн. Таким чином, відповідач діяв на підставі вищевказаних нормативно-правових актів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
У судовому засіданні 27.01.2016 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,
ВСТАНОВИВ:
20.03.2014 позивача було призвано за мобілізацією до складу Збройних Сил України і зараховано до штату Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя на посаду водія відділен ня забезпечення.
На підставі розпорядження т.в.о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.08.2014 щодо переміщення особового складу для доукомплектуван ня визначених військових частин, позивача на підставі добровільної заяви було направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та видано посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014.
20.08.2014 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №44 про вибуття позивача у відрядження до військової частини НОМЕР_2 з 20.08.2014.
21.08.2014 позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 .
23.02.2015 позивач вибув з військової частини НОМЕР_1 та 25.02.2015 при був до Центрального ОРВК м. Запоріжжя для подальшого проходження служби.
25.02.2015 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №33 про прибуття позивача з відрядження з військової частини НОМЕР_1 .
21.07.2015 позивачем було подано звіт про використання коштів від 22.07.2015 №462. До звіту було додано: посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014, квиток на автобус Запоріжжя-Одеса (до Миколаєва) 21.08.2014 на суму 184,59 грн., та квиток на потяг Миколаїв-Запоріжжя 24.02.2015 на суму 56,53 грн.
Позивачу було сплачено витрати на відрядження лише за 2015 рік за 33 доби відрядження разом із часом та витратами на дорогу (33 діб х 30.00 грн. = 990 гри. та вартість квитка 56,33 грн.) на загальну суму 1046,53 грн.
Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо виплати йому добових витрат за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4654,00 грн., проте листами від 21.08.2015 № 567/ф та від 26.11.2015 №1588 відпові дач повідомив, що у зв`язку з тим, що позивач повернувся з відрядження 25.02.2015, а надав документи про відрядження 21.07.2015 відповідно до наказу Міністерства оборони України № 60 від 12.02.2015 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2015 рік» в якому визначено можливість взяття бюджетних зобов`язань та здійснювати відповідні видатки за загальним фондом тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисами, ураховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік в органах Державної казначейської служби України, а також відповідно до п. 1.13 наказу Міністерства оборони України № 530 від 29.08.2011, яким встановлено, що після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати відповідний звіт, тому грошові кошти на відшкодування витрат на відрядження не були зареєстровані в органах Державної казначейської служби України як зобов`язання минулих років. Таким чином, сплата добових за відрядження 2014 року в 2015 році була проведена відповідно до наказу МОУ № 530 від 29.08.2011 в якому зазначається, що термін відрядження не повинен перевищувати 30 діб з урахуванням часу перебування в дорозі.
Позивач, з метою стягнення з відповідача добових витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році, звернувся із цим позовом до суду.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ст. 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
За приписами ст. 19 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» неправомірні рішення, дії (бездіяльність) органів військового управління та командирів (начальників) можуть бути оскаржені військовослужбовцями в порядку, передбаченому законами, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Наказом Міністерства оборони України № 530 від 29.08.2011 було затверджено Інструкцію про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України (далі - Інструкція).
Відповідно до п. 1.1 Інструкції службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.
Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.
Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи та користування в поїздах постільними речами.
За приписами п. 1.6 Інструкції направлення військовослужбовця у відрядження здійснюється посадовими особами, зазначеними в пункті 1.2 цієї Інструкції, та оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, найменування військової частини або підприємства, куди відряджений військовослужбовець, строку та мети відрядження.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження т.в.о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.08.2014 щодо переміщення особового складу для доукомплектуван ня визначених військових частин, позивача, на підставі добровільної заяви, було направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та видано посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014.
20.08.2014 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №44 про вибуття позивача у відрядження до військової частини НОМЕР_2 з 20.08.2014.
Відповідно до п. 1.9 Інструкції тривалість відрядження обчислюється за кількістю днів перебування у відрядженні з урахуванням вихідних, святкових і неробочих днів та часу перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками).
Визначення кількості днів відрядження для виплати добових провадиться з урахуванням дня вибуття у відрядження та дня повернення до місця постійної служби, що зараховуються як два дні.
Днем вибуття у відрядження вважається день відправлення літака, поїзда, автобуса або іншого транспортного засобу з пункту постійної служби відрядженого військовослужбовця, а днем повернення із відрядження - день прибуття зазначеного транспорту в пункт постійної служби.
25.02.2015 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №33 про прибуття позивача з відрядження з військової частини НОМЕР_1 .
Суд зазначає, що згідно посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014 позивач знаходився у відрядженні з 20.08.2014 по 25.02.2015, тобто 190 діб.
Згідно п. 1.11, 1.12 Інструкції виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення проводяться за наявності на посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них). Відмітки завіряються: у військових частинах - підписом командира військової частини або начальника штабу, а в установах, на підприємствах і в організаціях та інших органах виконавчої влади - підписом посадової особи, на яку покладено обов`язок відмічати посвідчення про відрядження.
За відсутності в посвідченні про відрядження засвідчених печаткою відміток про дати прибуття військовослужбовця в пункт (пункти) відрядження та вибуття з нього (з них) добові не виплачуються.
Суд зазначає, що у посвідченні про відрядження №3/2062 від 19.08.2014 наявні завірені підписом посадової особи відмітки про дату прибуття військовослужбовця в пункт відрядження до військової частини НОМЕР_1 та вибуття з нього.
Отже, позивач має право на виплату добових за час перебування у відрядженні з 20.08.2014 по 25.02.2015, тобто за 190 діб.
Згідно п. 2.1, 2.5 Інструкції військовослужбовцям, відрядженим в межах України, витрати на проїзд до місця відрядження та назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних з придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.
Відрядженому військовослужбовцю також відшкодовуються витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами) відповідно до маршруту, погодженого з керівником.
До матеріалів справи позивачем було додано квиток на автобус Запоріжжя-Одеса (до Миколаїва) від 21.08.2014 на суму 184,59 грн., та квиток на потяг Миколаїв-Запоріжжя від 24.02.2015 на суму 56,53 грн.
Отже, позивач має право на відшкодування зазначених витрат на проїзд до місця відрядження та назад.
Відповідно до п. 1.13 Інструкції військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт.
Разом із цим звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.
Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.
Судом встановлено, що після повернення з відрядження позивач подав звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 22.07.2015 №462. До звіту було додано: посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014, квиток на автобус Запоріжжя-Одеса (до Миколаїва) 21.08.2014 на суму 184,59 грн., та квиток на потяг Миколаїв-Запоріжжя 24.02.2015 на суму 56,53 грн.
Суд зазначає, що позивач перебував у відрядженні з 20.08.2014 по 25.02.2015 (190 діб), що не заперечується відповідачем, а отже загальна сума добових витрат за час перебування у відрядженні за 2014 -2015 роки складає 190 х 30 грн. = 5700,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що позивачу було відшкодовано витрати на відрядження за 2015 рік за 33 доби відрядження разом з витратами на дорогу (33 діб х 30.00 грн. = 990 гри. та вартість квитка 56,33 грн.) на загальну суму 1046,53 грн. Зазначене підтверджується реєстром №431 від 06.08.2015 про сплату позивачу 1046,53 грн.
Згідно змісту заперечень до позову, відповідач не заперечує того факту, що позивачу було сплачено витрати на відрядження лише за 2015 рік, за 33 доби відрядження разом із часом та витратами на дорогу на загальну суму 1046,53 грн.
На підставі вищевикладеного, відповідачем не відшкодовано позивачу добові витрати за час перебування у відрядженні за 2014 рік у розмірі 4710,00 грн. (5700,00 грн. 990,00 грн.).
В обґрунтування заперечень проти позову відповідач посилається на п. 1.5 Інструкції, відповідно до якого відрядження, у тому числі для інспектування військ, проведення ревізій та перевірок господарської та фінансової діяльності військових частин, призначається на строк не більше 30 календарних днів з урахуванням часу перебування в дорозі.
З приводу зазначених обґрунтувань, суд зазначає наступне.
Відрядження позивача не було пов`язане з інспектуванням військ, проведенням ревізій та перевірок господарської та фінансової діяльності військової частини НОМЕР_1 .
Згідно розпорядження т.в.о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.08.2014 відрядження позивача було спрямоване на доукомплектуван ня особового складу військової частини НОМЕР_1 .
За приписами пп. 1.7.11 Інструкції відрядження також призначається у разі безпосередньої участі військовослужбовців в антитерористичних операціях.
Термін відрядження військовослужбовців, які направляються, починаючи з 14 квітня 2014 року, в межах України для участі в антитерористичних операціях, не повинен перевищувати періоду проведення таких заходів.
Судом встановлено, що перебуваючи у відрядженні у складі військової частини НОМЕР_1 позивач з 29.08.2014 по 24.09.2014, з 01.10.2014 по 19.10.2014, з 30.10.2014 по 17.12.2014, з 20.01.2015 по 15.02.2015 перебував в зоні проведення антитерористичної операції.
Крім того, Указом Президента від 04.12.2014 №915/2014 за виконання бойових завдань у зоні АТО позивача було нагороджено орденом за мужність ІІІ ступеня.
З наведених підстав, зазначені посилання відповідача є необґрунтованими.
Крім того, відповідач обґрунтовує свої заперечення тим, що відповідно до п. 1.24 Інструкції військовослужбовцям, направленим для участі в антитерористичних операціях, за дні, коли вони забезпечуються харчуванням за рахунок держави, добові не виплачуються
Суд зазначає, що відповідачем до суду не було надано доказів на підтвердження факту забезпечення позивача харчуванням, за рахунок держави, у періоди перебування у зоні АТО.
Підсумовуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу добових витрат за час перебування у відрядженні у 2014 році є протиправною.
Згідно змісту адміністративного позову, позивач, серед іншого, просить стягнути з відповідача добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4654,00 грн.
Суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог щодо стягнення з відповідача добових витрат за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4710,00 грн., а тому з відповідача слід стягнути добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4654,00 грн., відповідно до заявлених позовних вимог.
Отже, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача у повному обсязі.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 98, 158-163 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення витрат задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не виплати ОСОБА_1 добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році.
Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році в розмірі 4654,00 грн. (чотири тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні 00 коп.).
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль