Справа № 815/1574/14
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

27 січня 2016 року К/800/2252/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.

Амєліна С.Є., Загороднього А.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року по справі № 815/1574/14

за позовом ОСОБА_4

до Печерського районного суду м. Києва,

судді Печерського районного суду м. Києва Батрина О.В.

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити

певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до Печерського районного суду м. Києва, судді Печерського районного суду м. Києва Батрина О.В. про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішення апеляційного суду Одеської області від 2 жовтня 2010 року про стягнення на користь ОСОБА_4 коштів з державного бюджету, позивач 3 травня 2011 року звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом в порядку цивільного судочинства про стягнення на її користь моральної та матеріальної шкоди, завданої неправомірними діями державного виконавця Державної виконавчої служби України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2011 року, ухваленого суддею Батриним О.В., стягнуто на користь позивача моральну шкоду у розмірі 500 грн., у задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 лютого 2012 року зазначене рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про відшкодування моральної шкоди скасовано та в цій частині у позові відмовлено.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року у справі «Писарський та інші проти України», ОСОБА_4 визнано постраждалою від порушення, пов'язаного з надмірно тривалим невиконанням рішення апеляційного суду Одеської області від 2 жовтня 2007 року за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Посилаючись на вимоги статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», позивач 17 лютого 2014 року звернулась до Печерського районного суду м. Києва про повторний розгляд цивільної справи № 2-4667/11 та ухвалення нового рішення з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Листом судді Печерського районного суду м. Києва Батрина О.В. від 27 лютого 2014 року № 2-4666/11 позивачу відмовлено у задоволенні заяви позивача від 17 лютого 2014 року.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом ОСОБА_4 зазначає, що суддею Печерського районного суду м. Києва Батриним О.В. у зв'язку з відмовою у повторному розгляді цивільної справи за її позовом без винесення процесуального документа (ухвали) та Печерським районним судом м. Києва через непризначення за її заявою зазначеної цивільної справи до судового розгляду відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства порушено її права та інтереси.

Суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень зазначили, що позивач, звернувшись на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 20 червня 2013 року у справі «Писарський та інші проти України» із заявою про перегляд цивільної справи № 2-4667/11 до Печерського районного суду м. Києва, обрала невірний спосіб захисту прав та інтересів, порушення яких було встановлено рішенням міжнародної судової установи, оскільки порядок звернення із відповідною заявою до суду першої інстанції, яким в даному випадку є Печерський районний суд м. Києва, не передбачений цивільно-процесуальним законодавством. З огляду на викладене, суди дійшли висновку про відсутність з боку відповідачів порушення конституційного права ОСОБА_4 на судовий захист та відмовили у задоволенні позовних вимог.

Суд касаційної інстанції не погоджується із таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в даному випадку між позивачем та суддею і судом (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні суду адміністративної юрисдикції.

Спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як службова особа, до якої можна звернутися з позовом, оскаржуючи її процесуальні дії, як судді.

Відповідно до статті 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду юстиції».

Таким чином, діюче законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» роз'яснено, що у розумінні положень частини 1 статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини 1 статті 3, статті17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ.

У зв'язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій та судових рішень судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами Кодексу адміністративного судочинства України чи іншими законами України не передбачено.

Зі змісту вимог позовної заяви ОСОБА_4 чітко вбачається, що предметом оскарження є виключно процесуальні дії судді при здійсненні правосуддя.

Відповідно до статей 126, 129 Конституції України законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, ухвалені постанова Одеського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року підлягають скасуванню із закриттям провадження у ній.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2014 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 Печерського районного суду м. Києва, судді Печерського районного суду м. Києва Батрина О.В. про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, крім як з підстав, у строк та в порядку, визначеними статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Амєлін С.Є.

Загородній А.Ф.

Суддя В.І. Ємельянова