Справа № 826/18756/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
25 січня 2016 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Губської Л.В.,
Суддів: Ісаєнко Ю.А.,
Федотова І.В.,
при секретарі: Нікітіній А.В.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Кобилянського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 10 грудня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, скасування пункту наказу, -
Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася до суду з даним позовом, в якому просила:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 за фактами несвоєчасної виплати полковнику юстиції ОСОБА_1 грошового забезпечення за червень місяць 2015 року;
- скасувати пункт 26 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 03 червня 2015 року № 117 ДСК, як протиправний;
- постановити окрему ухвалу відповідно до ст.166 КАС України у зв`язку із виявленням наявних порушень статей 2, 3, 21 Закону України «Про розвідувальні органи України» і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 10 грудня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В судовому засіданні позивачка доводи апеляційної скарги підтримала і просила її задовольнити, в той час, як представник відповідача проти цього заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Так, судом установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 служить у Збройних Силах України з 1995 року, з серпня 2014 року перебуває на посаді співробітника відділу напрямків Резерву кадрового складу військової частини НОМЕР_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 квітня 2015 року №90 ДСК (по стройовій частині) її було направлено для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією (ВЛК) до ГВМКЦ ГВКГ, проте, за повідомленням начальника ГВМКЦ ГВКГ, 22 травня 2015 року ОСОБА_1 під час проходження ВЛК, не дочекавшись запрошення на засідання гарнізонної ВЛК, самовільно залишила клініку амбулаторної допомоги ГВМКЦ ГВКГ та 25 травня 2015 року до клініки амбулаторної допомоги ГВМКЦ ГВКГ для продовження ВЛК не прибула.
При цьому, 22 травня 2015 року ОСОБА_1 було надано невідкладну медичну допомогу в Олександрівській поліклініці, а 25 травня 2015 року переведено до поліклініки за місцем проживання.
Командуванням ГВМКЦ ГВКГ було припинено подальше проходження полковником юстиції ОСОБА_1 . ВЛК, про що було повідомлено начальника РКС полковника ОСОБА_2
04 червня 2015 року позивачці надано направлення на стаціонар до міської клінічної лікарні №9, про що повідомлено телефоном начальника РКС ОСОБА_2 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 12 червня 2015 року №130 призначено службове розслідування за фактами правопорушень, вчинених полковником юстиції ОСОБА_1 , з терміном проведення з 16 червня 2015 року по 15 липня 2015 року.
У зв`язку з неотриманням коштів на картковий рахунок, позивачка 17 червня 2015 року направила до військової частини НОМЕР_1 запит з цього приводу, на який отримала відповідь за №222/4/785, якою повідомлено, що відповідно до п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 року №260, виплату грошового забезпечення їй припинено.
19 червня 2015 року позивачку було виписано з лікарні і 22 червня 2015 року вона прибула на службу до військової частини НОМЕР_1 .
Грошове забезпечення за червень 2015 року позивачці було перераховано 06 липня 2015 року.
Листом від 11 червня 2015 року №222/4/965 їй надано витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03 червня 2015 року №117ДСК, в якому зазначено, що виплата грошового забезпечення була призупинена з 25 травня 2015 року, та від 22 червня 2015 року №132ДСК, згідно якого, встановлено вважати ОСОБА_1 такою, що прибула після лікування та приступила до виконання службових обов`язків, а з 22 червня 2015 року їй поновлено виплату грошового забезпечення.
Позивачка вважає неправомірними дії відповідача щодо несвоєчасного перерахування їй грошового утримання, що стало підставою для її звернення до суду з цим позовом.
Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несправедливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частинами 1,2 статті 71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач діяв правомірно, в межах наданих повноважень та на їх виконання, що він і довів суду, як суб`єкт владних повноважень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, відповідно до ст.9 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІУ (далі - Статут), військовослужбовці мають права й свободи громадян України з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами. На військовослужбовця покладено обов`язок свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок. (ст.11 Статуту).
Згідно ст.12 Статуту, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити безпосередньому начальникові про захворювання, який в свою чергу зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини (ст. 254 Статуту).
Відповідно до абз. 3,4 п.1 ст.11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я; за відсутності за місцем проходження військової служби або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках, медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України.
Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби (ст. 255 Статуту).
Після огляду лікарем (фельдшером) хворі, залежно від характеру хвороби, направляються для лікування. Офіцери та військовослужбовці військової служби за контрактом за висновком лікаря можуть залишатися для лікування на квартирах (удома). Про результати огляду хворих, характер поданої допомоги і призначення лікар робить відповідні відмітки в медичних книжках та видає довідки про стан здоров`я (ст. 256 Статуту).
Висновок про часткове або повне звільнення офіцерів та військовослужбовців військової служби за контрактом від виконання службових обов`язків дається лікарем, а у військових частинах, де лікар за штатом не передбачений, - фельдшером не більше ніж на шість діб. У разі потреби, термін звільнення може бути продовжено. Рекомендації лікаря (фельдшера) про часткове або повне звільнення від виконання обов`язків підлягають виконанню посадовими особами. Про звільнення від виконання службових обов`язків офіцерів і військовослужбовців військової служби за контрактом на підставі довідки лікаря (фельдшера) і про вихід їх на службу після хвороби оголошується в наказі по військовій частині (ст. 257 Статуту).
На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні мати при собі направлення, підписане командиром військової частини (ст. 260 Статуту).
Також, порядок вибуття військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 на лікування врегульовано Інструкцією про порядок вибуття військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 у відпустки, службові відрядження, на навчання та лікування, затвердженою наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 квітня 2010 року №100 (далі Інструкція №100).
Відповідно до п.4.1 цієї Інструкції, військовослужбовці, у разі погіршення стану здоров`я, звертаються по медичну допомогу до Лікувально-діагностичного центру або іншого лікувального закладу Міністерства оборони України, а у разі відсутності такого - до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України;
- за результатами огляду військовослужбовця лікар робить висновок про стан його здоров`я з відповідними відмітками в медичній книжці, надає довідку (лист непрацездатності) про звільнення військовослужбовця від виконання службових обов`язків, після отримання якої військовослужбовець повинен усно доповісти своєму безпосередньому начальнику;
- довідка лікаря про звільнення військовослужбовця від виконання службових обов`язків з відміткою про ознайомлення начальника структурного підрозділу військової частини НОМЕР_1 подається до стройового відділу військової частини НОМЕР_1 до 17 години дня отримання військовослужбовцем такої довідки;
- про звільнення військовослужбовця від виконання службових обов`язків, а також про вихід на службу після хвороби на підставі його доповіді оголошується в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).
Відповідно до п.п.4.3, 4,4 Інструкції №100, на стаціонарне лікування військовослужбовці направляються за висновком лікаря на підставі направлення військової частини НОМЕР_1 , засвідченого заступником командира військової частини НОМЕР_1 та завіреного гербовою печаткою військової частини НОМЕР_1 ;
Копія направлення з відміткою про ознайомлення начальника структурного підрозділу військової частини НОМЕР_1 подається до стройового відділу військової частини НОМЕР_1 .
Якщо під час консультації в інших лікувальних закладах лікар рекомендує хворому стаціонарне лікування (обстеження), військовослужбовець з відповідною рекомендацією звертається до лікаря Лікувально-діагностичного центру для оформлення направлення на стаціонарне лікування (обстеження) та доповідає рапортом за підпорядкованістю про відсутність на службі у зв`язку з лікуванням.
Направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією, видане військовослужбовцю, обов`язкове для виконання;
Після проходження медичного огляду військово-лікарською комісією військовослужбовець повинен прибути до військової частини НОМЕР_1 та доповісти про прибуття рапортом за підпорядкованістю.
Про направлення військовослужбовців на медичний огляд військово-лікарською комісією, а також про вихід їх на службу після проходження медичного огляду оголошується в наказі командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині).
Як установлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, позивачем не було виконано свого обов`язку з повідомлення свого керівництва щодо вибуття на лікування до лікувального закладу Міністерства охорони здоров`я України.
Так, в листі від 25 травня 2015 року №9/2614 ГВМКЦ ГВКГ повідомленоя про проходження позивачем медичного огляду, залишення клініки амбулаторної допомоги та неприбуття 25 травня 2015 року для продовження проходження медичного огляду, а також неможливість зв`язатися з позивачем засобами телефонного зв`язку. Крім того, в листі начальника госпіталю відсутня інформація про місцеперебування позивачки та про будь-які підтверджуючі документи, зокрема, лікарняний, який, згідно пояснень свідка ОСОБА_3 , були ним подані до госпіталю.
Як наголошувалось вище, ОСОБА_1 22 травня 2015 року звернулася до Олександрівської поліклініки для отримання невідкладної допомоги, з 25.05.2015 року по 03.06.2015 року перебувала на амбулаторному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві Шевченківського району м.Києва «Консультативно-діагностичний центр», з 04.06.2015 року по 19.06.2015 року перебувала на лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 9.
Тобто позивач перебувала в трьох різних лікувальних закладах Міністерства охорони здоров`я України, однак протягом цього часу не зверталася за допомогою до лікаря військової частини, не була ним оглянута, як наслідок не отримала та не подала до стройового відділу довідку про стан здоров`я (направлення на стаціонарне лікування), рапортом про відсутність на службі у зв`язку з лікуванням не доповіла.
Крім того, як зазначає в своїх запереченнях відповідач, за місцем проходження військової служби позивачки наявні відповідні військово-медичні заклади охорони здоров`я із відповідними відділеннями та спеціальним медичним обладнанням, які в повній мірі спроможні надати необхідну медичну допомогу.
Так, здійснення медичного забезпечення військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 покладено на Лікувально-діагностичний центр, який, відповідно до п. 1.2 Положення про Лікувально-діагностичний центр, затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.05.2015 №73ДСК (а.с. 56), є закладом охорони здоров`я військової частини НОМЕР_1 і за своїм призначенням є одним з основних структурних елементів системи медичного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Головний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства оборони України (м. Київ), в якому позивачка проходила військово-лікарську комісію, є медичним закладом IV ступеня акредитації який спроможний надати високоспеціалізовану медичну допомогу (в тому числі і стаціонарну).
Відповідно до п.4.9 Положення про організацію та здійснення медичного забезпечення Збройних Сил України за територіальним принципом, затвердженого наказом Міністра оборони України від 10.05.2007 №235, зазначений центр є головним лікувальним закладом Міністерства оборони України і забезпечує надання багатопрофільної і високоспеціалізованої медичної допомоги. Надання медичної допомоги та лікування військовослужбовців у закладах Міністерства охорони здоров`я України здійснюється лише у разі одночасної наявності 2-х умов - необхідності надання невідкладної медичної допомоги та підтвердженої висновками головних медичних фахівців Міністерства оборони відсутності можливості надання високоспеціалізованої медичної допомоги (п.4.11 вищенаведеного Положення).
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичного ставлення до тверджень позивачки про ненадання їй належного медичного обслуговування у ГВМКЦ «ГВКГ».
Крім того, як установлено судом, факт спілкування ОСОБА_1 з безпосереднім керівником ОСОБА_4 телефоном 25 травня 2015 року мав місце, однак позивачка не повідомила про своє місцеперебування та причини відсутності. Будь-яких доказів на спростування цих доводів позивачем не надано і матеріали справи не містять.
Згідно п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міноборони від 11 червня 2008 року № 260 (далі Інструкція №260), військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Отже, саме вищенаведені обставини у сукупності з фактами відсутності ОСОБА_1 на службі та отримання військовою частиною НОМЕР_1 28.05.2015 повідомлення з госпіталю про самовільне залишення позивачкою місця проходження військово-лікарської комісії, були кваліфіковані військовою частиною НОМЕР_1 як самовільне залишення військової частини та призупинення, у зв`язку з цим, виплати їй грошового забезпечення на виконання вимог п.34.4 Інструкції №260.
Водночас, в подальшому, на виконання вимог п.34.4 Інструкції №260 з 22.06.2015р. військова частина НОМЕР_1 поновила виплату позивачці грошового забезпечення та на підставі поданих нею документів та інформації про підстави своєї відсутності згідно вимог п. 10.1 Інструкції №260 нарахувала та виплатила грошове забезпечення за час перебування на лікарняному та стаціонарному лікуванні.
Вказані обставини знайшли відображення в наказі від 22 червня 2015 року №132 ДСК.
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність порушень з боку відповідача під час прийняття п. 26 спірного наказу №117ДСК від 03.06.2015 , є вірним.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи і судове рішення ухвалено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для скасування постанови не вбачається.
Що стосується вимоги апелянта про винесення окремої ухвали, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.
Окрема ухвала дає можливість суду відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності. Тобто, окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не можуть бути усунені постановою, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню.
Крім цього, згідно ч.1 ст. 165 КАС України, ухвала, що викладається окремим документом, в тому числі і окрема ухвала, має складатися, зокрема, з мотивувальної частини, в якій суд визначає та вказує мотиви і підстави, з яких суд дійшов висновку для винесення окремої ухвали: вказує на справжні причини й умови, які сприяли вчиненню порушення з посиланням на конкретні норми закону, положення якого порушені; які саме права і свободи особи порушено; закон, яким керувався суд, постановляючи окрему ухвалу; резолютивної частини, в якій суд зазначає свої висновки у формі можливих рекомендацій щодо усунення таких підстав.
Виходячи зі змісту зазначеної статті, предметом реагування має бути не порушення закону як таке, а причини та умови, що йому сприяли.
Відповідно до ст. 166 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Тому, виходячи зі змісту вказаної статті, постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов`язком. Прохання сторони по справі про постановлення окремої ухвали не є складовою предмету позову, а відповідно і не є позовною вимогою.
Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 10 грудня 2015 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Ухвала в повному обсязі складена 29 січня 2016 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

І.В.Федотов

.

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Ісаєнко Ю.А.

Федотов І.В.