Справа № 816/1583/15
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2016-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2016 р.Справа № 816/1583/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бенедик А.П. , Водолажської Н.С.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О.

Представник позивача - Тімакіна Л.В.

Представник відповідача - Мосієнко В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2015р. по справі № 816/1583/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод"

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод", звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 05 травня 2015 року № /1204.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на безпідставність визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість у розмірі 13492998,02 грн., з них 8995332,01 грн. - за основним платежем і 4497666,01 грн. - за штрафними санкціями, оскільки господарські операції з Товариством з обмеженою відповідальністю "Олімп-Агро", Товариством з обмеженою відповідальністю "Ледімпекс", Товариством з обмеженою відповідальністю "Піраміда ЛТД", Товариством з обмеженою відповідальністю "Зерно-Агротрейд", Товариством з обмеженою відповідальністю МНВП "СТС", Товариством з обмеженою відповідальністю "Рунд", Товариством з обмеженою відповідальністю "Вторметекспорт", Товариством з обмеженою відповідальністю "Прайм Гарант Груп", Товариством з обмеженою відповідальністю "Продакшнгруп", Товариством з обмеженою відповідальністю "Карма-А", Товариством з обмеженою відповідальністю "Макрос-Опт", Приватним підприємством "Реджина Плюс" мали реальний характер, підтверджені первинними документами, податковий кредит сформований в порядку, встановленому Податковим кодексом України, на підставі належним чином оформлених податкових накладних та первинних бухгалтерських документів.

Представник відповідача посилалась на безпідставність віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 13492998,02 грн., сплаченого ТОВ "Олімп-Агро", ТОВ "Ледімпекс", ТОВ "Піраміда ЛТД", ТОВ "Зерно-Агротрейд", ТОВ МНВП "СТС", ТОВ "Рунд", ТОВ "Вторметекспорт", ТОВ "Прайм Гарант Груп", ТОВ "Продакшнгруп", ТОВ "Карма-А", ТОВ "Макрос-Опт", ПП "Реджина" за наслідками документального оформлення безтоварних господарських операцій щодо поставки товару, надання послуг.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобинський переробний завод" задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. 129 Конституції України, ст.ст. 6, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України, ст.ст. 7, 9, 69, 72, 86, 86, 159 КАС України, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких він, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості постанови суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ТОВ "Глобинський переробний завод" зареєстровано як юридична особа з 15 жовтня 1999 року, /том 3 а.с. 107-109/.

Як слідує з матеріалів справи, з 16 березня 2015 року по 03 квітня 2015 року Кременчуцькою ОДПІ проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ "Глобинський переробний завод" з питань взаємовідносин з ТОВ "Ледімпекс" (код 38086325) за вересень 2014 року, з ТОВ "Піраміда ЛТД" (код 37455560) за серпень, вересень, жовтень 2014 року, з питань віднесення сум податкового кредиту до декларації з ПДВ за вересень 2014 року по ТОВ "Зерно-Агротрейд" (код 38234181), ТОВ МНВП "СТС" (код 05252491), ТОВ "Рунд" (код 38772692), ТОВ "Олімп-Агро" (код 35091107), ТОВ "Вторметекспорт" (код 30127924), з питань віднесення сум податкового кредиту до декларації з ПДВ за вересень - жовтень 2014 року по ТОВ "Прайм Гарант Груп" (код 39271342), з питань взаємовідносин з ТОВ "Продакшнгруп" (код 39225162) за липень 2014 року, з питань взаємовідносин з ТОВ "Карма-А" (код 38136983) за листопад-грудень 2013 року, січень, червень 2014 року, ТОВ "Макрос-Опт" (код 37846050) за листопад 2013, травень-червень 2014 року, ПП "Реджина Плюс" (код 35828333) за лютий, червень 2014 року та правомірність відображення їх в податковій звітності.

За результатами перевірки складно акт від 10 квітня 2015 року № 503/16-03-22-02-12/30547403, в якому зафіксовано порушення ТОВ "Глобинський переробний завод" вимог пункту 198.1, пункту 198.2, пункту 198.3, пункту 198.4, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.1, пункту 201.4, пункту 201.6, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету всього у сумі 8995332,01 грн., у тому числі: за травень 2014 року суму 9537,51 грн., за червень 2014 року суму 114394,08 грн., за липень 2014 року суму 137476,82 грн., за серпень 2014 року 484215,62 грн., за вересень 2014 року суму 7439594,93 грн., за жовтень 2014 року суму 810113,05 грн. /том 1 а.с. 27-144/.

На підставі акту перевірки 10 квітня 2015 № 503/16-03-22-02-12/30547403 Кременчуцькою ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення № /1204 від 05 травня 2015 року яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" у розмірі 13492998,02 грн., у тому числі: за основним платежем - у сумі 8995332,01 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - у сумі 4497666,01 грн. /том 1 а.с. 24/.

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер, підтверджені належними первинними документами, податковий кредит сформований в порядку, встановленому Податковим кодексом України, на підставі належним чином оформлених податкових накладних та первинних бухгалтерських документів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02 лютого 2010 року № 2755-VI (в редакції, чинній у період, що перевірявся) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З огляду на викладене, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, визначенні вказаною нормою.

Згідно з пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Пункт 201.5 статті 201 Податкового кодексу України встановлює, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Відповідно до пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 182 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та ТОВ "Олімп-Агро", ТОВ "Ледімпекс", ТОВ "Піраміда ЛТД", ТОВ МНВП "СТС", ТОВ "Рунд", ТОВ "Вторметекспорт", ТОВ "Прайм Гарант Груп", ТОВ "Продакшнгруп", ТОВ "Карма-А", ТОВ "Макрос-Опт", ПП "Реджина Плюс" укладено договори поставки, відповідно до яких контрагенти-постачальники зобов'язалися поставити у власність ТОВ "Глобинський переробний завод" сою насипом. За умовами договорів, постачання проводилось на умовах DAP (поставка до місця призначення) ТОВ "Глобинський переробний завод", що знаходиться за адресою: м. Глобине, вул. Карла Маркса, 203.

Взаємовідносини позивача з ТОВ "Ледімпекс" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 13/09/2014-С від 05 вересня 2014 року та додатках до нього /том 3 а.с. 218-230/. Фактичне виконання вказаного договору у вересні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 3 а.с. 231-238/, податкових накладних /том 3 а.с. 239-246/, товарно-транспортних накладних /том 3 а.с. 247-284/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 16 а.с. 16/, платіжними дорученнями /том 4 а.с. 1-12/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с.147-148/.

Колегія суддів вважає хибними посилання апелянта на податкову інформацію, викладену в листі від 24 грудня 2014 року № 5150/7/14-03-22-02 ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області, згідно якої податковим органом встановлено відсутність за податковою адресою: м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 28 службових осіб ТОВ "Ледімпекс", адже згідно з долученим до матеріалів справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, 18 грудня 2014 року, ТОВ "Ледімпекс" змінило своє місце знаходження з м. Миколаїв на м. Київ. Отже, на день проведення перевірки місцем знаходження ТОВ "Ледімпекс" була інша адреса, ніж та, за якою контролюючим органом встановлено відсутність ТОВ "Ледімпекс". Судом встановлено, що згідно з витягом з ЄДР ТОВ "Ледімпекс" ні в момент існування правовідносин з позивачем, ні на момент взяття витягу не перебувало в стані припинення, 31 жовтня 2014 року внесено запис на підтвердження відомостей /том 3 а.с. 182-183/.

Крім того, колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що ТОВ "Ледімпекс" не є виробником сої та проводив навантаження автомобілів не за юридичною адресою, а в товарно-транспортних накладних відсутні печатки та підписи від імені підприємства автоперевізника як на доказ безтоварності поставок сої та завищення в зв'язку з цим податкового кредиту, оскільки зазначені обставини не вплинули на належне виконання умов договорів. Згідно з пунктом 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 форма товарно-транспортної накладної не передбачає заповнення будь-яких інших реквізитів підприємства крім назви перевізника (або прізвища особи перевізника) та не передбачає проставлення печатки на підпис водія та проставлення підпису уповноваженої особи підприємства-перевізника. Таким чином, колегія суддів зазначає, що товарно-транспортні накладні оформлені згідно з вимогами нормативно-правових актів.

Судом встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Прайм Гарант Груп" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 23/09/2014-с від 09 вересня 2014 року та додатках до нього /том 4 а.с. 14-30/. Фактичне виконання вказаного договору у вересні-жовтні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 4 а.с. 31-53/, податкових накладних /том 4 а.с. 54-76/. товарно-транспортних накладних /том 4 а.с. 77-165/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 16, а.с. 18-64/, копіями платіжних доручень /том 4 а.с. 166-206/, витягом з Єдиного реєстру податкових накладних /том 4 а.с. 207/.

Судом враховано долучене до матеріалів справи рішення Господарського суду Полтавської області від 20 січня 2015 року у справі № 917/2558/14, яким з позивача на користь ТОВ "Прайм Гарант Груп" стягнуто заборгованість за поставлену сою і встановлено факт реальності господарської операції з постачання.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апелянта про те, що ТОВ "Прайм Гарант Груп" не є виробником сої, автомобілі в яких проводилось перевезення сої є незареєстрованими, оскільки відповідачем надано реєстраційні картки, які підтверджують проведення державної реєстрації автомобілів. Посилання відповідача на покази свідків також не є обгрунтованими, адже водії-перевізники підтвердили факт поставки сої у вересні-жовтні на підприємство позивача.

Судом також встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Вторметекспорт" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 10/09/13/А від 10 вересня 2013 року та додатках до нього /том 4 а.с. 209-223/. Фактичне виконання вказаного договору в листопаді - грудні 2013 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 4 а.с. 224-250, том 5 а.с. 1-86/, податкових накладних /том 5 а.с. 87-213/, товарно-транспортних накладних /том 5 а.с. 215-250, т. 6 а.с. 1-111/, платіжних доручень /том 6 а.с. 112-158/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 16 а.с. 65-189/, журналом реєстрації зважування /том 15, а.с. 153-159/, журналом видачі довіреностей на отримання товару /том 17. а.с. 177-223/. Судом встановлено, що придбана соя проходила аналіз якості на атестованій виробничий лабораторії позивача, що підтверджується витягом з книги кількісно-якісного обліку зерна (форма №36) та картками аналізу зерна.

Колегія суддів критично сприймає посилання апелянта на формування ТОВ "Вторметекспорт" податкового кредиту за рахунок підприємств "з ознаками сумнівності", а саме: ТОВ "Гривіта" (ПДВ у розмірі 619667,40 грн.) і ТОВ "АгроснабТрейдис" (ПДВ у розмірі 2445 041,00 грн.), так як постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі № 826/4848/14 скасовано податкові повідомлення-рішення, якими ТОВ "Вторметекспорт" визначено зобов'язання з ПДВ за господарськими відносинами з ТОВ "Гривіта" (ПДВ у розмірі 619667,40 грн. і штрафні санкції) і ТОВ "АгроснабТрейдис" (ПДВ у розмірі 2445041,00 грн. і штрафні санкції) і тим самим встановлено факт правомірності формування ТОВ "Вторметекспорт" податкового кредиту за відносинами з ТОВ "Гривіта" і ТОВ "АгроснабТрейдис".

Крім того, судом встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ МНВП "СТС" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 2/09/2014-С від 02 вересня 2014 року та додатках до нього /том 9 а.с. 183-195/. Фактичне виконання вказаного договору у вересні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 9 а.с. 196-209/, податкових накладних /том 9 а.с. 210-221/, товарно-транспортних накладних /том 9 а.с. 222-250, том 10 а.с. 1-52/, реєстрами товарно-транспортних накладних /том 16 а.с.190-217/, копіями платіжних доручень /том 10 а.с. 65-85/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 169-171/, журналом видачі довіреностей на отримання товару /том 17 а.с. 177-223/, витягом з книги кількісно-якісного обліку зерна (форма №36) та картками аналізу зерна.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про те, що ТОВ МНВП "СТС" не є виробником сої та проводив навантаження автомобілів не за юридичною адресою, а в товарно-транспортних накладних відсутні печатки та підписи від імені підприємства автоперевізника, як на доказ безтоварності поставок сої та завищення, в зв'язку з цим, податкового кредиту, оскільки зазначені обставини не вплинули на належне виконання умов договорів. Згідно з пунктом 11 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за № 128/2568 форма товарно-транспортної накладної не передбачає заповнення будь-яких інших реквізитів підприємства крім назви перевізника (або прізвища особи перевізника) та не передбачає проставлення печатки на підпис водія та проставлення підпису уповноваженої особи підприємства-перевізника, таким чином товарно-транспортні накладні оформлені згідно з вимогами нормативно-правових актів.

Посилання відповідача на те, що поставка сої проводилась автомобілями, які не зареєстровані спростована наданими позивачем картками про державну реєстрацію автомобілів.

Судом також встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Піраміда ЛТД" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 13/08/2014-С від 13 серпня 2014 року та додатках до нього /том 10 а.с. 87-100/.

Фактичне виконання вказаного договору в серпні-жовтні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 10 а.с. 101-121/, податкових накладних /том 10 а.с. 122-142/, товарно-транспортних накладних /том 10 а.с. 143-197/, копіями платіжних доручень /том 10 а.с. 206-228/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 172-174/, журналом видачі довіреностей на отримання товару, витягом з книги кількісно-якісного обліку зерна (форма №36) та картками аналізу зерна.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на податкову інформацію про не підтвердження операцій між ТОВ "Піраміда ЛТД" та ТОВ "Агро Даб", ТОВ "ЄТО-ДОНЕЦЬК", за рахунок взаємовідносин з якими сформовано податковий кредит ТОВ "Піраміда ЛТД", так як вказана податкова інформація встановлена не за результатами податкових перевірок та не має впливу на взаємовідносини позивача з ТОВ "Піраміда ЛТД", ТОВ "Піраміда ЛТД" в момент існування правовідносин не перебувало в стадії припинення, запис про відсутність за місцезнаходженням внесено тільки 05 січня 2015 року /том 3 а.с. 184-185/.

Крім того, судом встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Олімп-Агро" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 08/10-1 від 08 жовтня 2013 року та додатках до нього /том 6 а.с. 161-168/. Фактичне виконання вказаного договору у жовтні - грудні 2013 року, січні-лютому 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 6 а.с. 179-250, том 7 а.с. 1-137/, податкових накладних /том 7 а.с. 138-250, том 8 а.с. 1-223/, товарно-транспортних накладних /том 8 а.с. 224-250, том 9 а.с. 1-122/, реєстрами товарно-транспортних накладних /том 17 а.с. 49-144/, копіями платіжних доручень /том 9 а.с. 123-180/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 160-165/, журналом видачі довіреностей на отримання товару /том 17 а.с. 177-223/, витягом з книги кількісно-якісного обліку зерна (форма №36) та картками аналізу зерна.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2014 року у справі № 524/10551/14-к, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладеної обвинуваченим ОСОБА_5, як на підставу для позбавлення позивача права на податковий кредит по поставці сої, виходячи з того, що від імені ТОВ "Будресурс-К" перевезення поставленої сої здійснювали невідомі особи, адже вирок не містить посилань на господарські або інші відносини з позивачем.

Єдиною обставиною, яку встановлено вироком, є здійснення ОСОБА_5 реєстрації кількох підприємств та визнання своєї вини у злочині, обставини якого ні досудовим слідством, ні судом встановлені не були. При цьому взагалі не досліджено, яку саме діяльність здійснювали ТОВ "Будресурс-К" і ТОВ "Інтребуд-Центр", адже керівник підприємства не зобов'язаний безпосередньо бути виконавцем всіх послуг, які надаються керованими ним підприємствами.

Відповідно до частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Листом від 14 листопада 2012 року № 2379/12/13-12 Вищий адміністративний суд України надав роз'яснення щодо застосування частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, де зазначив, що обов'язковість вироку суду у кримінальному провадженні "поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок".

У вказаному листі Вищий адміністративний суд України також зазначив, що "норма частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України поширюється лише на особу, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову. Тому обов'язковими є лише обставини щодо безпосередньо цієї особи (засудженого (виправданого) або притягнутого (не притягнутого) до адміністративної відповідальності), а не щодо інших осіб. Наприклад, не можна вважати обов'язковими обставини щодо діяння фізичної особи, встановлені під час розгляду справи про її адміністративний проступок, при оцінці правомірності поведінки юридичної особи, працівником (представником) якої була ця фізична особа, якщо йдеться про відповідальність за порушення юридичною особою законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами".

Європейський Суд з прав людини в пункті 38 рішення від 09 січня 2007 року у справі "Інтерсплав проти України" зазначив: коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Крім того, Європейський Суд з прав людини в пунктах 70, 71 рішення від 22 січня 2009 року у справі "Булвес проти Болгарії" зазначив: якщо національні власті у відсутність яких-небудь вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаному із сплатою податку на додану вартість, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або яких-небудь вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж карають одержувача, який повністю виконав свої обов'язки, за дії або бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і відносно якого у нього не було засобів відстежування і забезпечення його старанності, то власті виходять за рамки розумного та порушують справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільних інтересів і вимогами захисту прав власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків з подання звітності по податку на додану вартість, неможливість для неї забезпечити дотримання постачальником обов'язків подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія-заявник знала або могла знати, здійснено не було, компанія-заявник не повинна нести наслідки невиконання постачальником обов'язків своєчасного подання звітності по податку на додану вартість і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пеню.

В силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", позивач та контрагент контрагента позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти контрагентів позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до статті 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених статтею 228 Цивільного кодексу України та статтями 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.

Колегія суддів зазначає, що відповідач не довів факт вчинення позивачем порушень, безпосередньо допущених при одержанні сої від ТОВ "Олімп-Агро". Впливати на оформлення контрагентом первинних документів позивач не міг, оскільки не наділений повноваженнями перевіряти їх оформлення посадовими особами контрагента та не може нести відповідальність за їх дії. Так само позивач не може впливати на вибір контрагентами перевізників або інших суб'єктів, з якими контрагент укладає господарські договори і за рахунок операцій з якими формує податковий кредит.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука від 04 грудня 2014 року у справі № 524/10551/14-к не може бути доказом відсутності реальної поставки на підприємство позивача одержання позивачем сої від ТОВ "Олімп-Агро".

Судом також встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Рунд" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 25/08/2014-с від 20 серпня 2014 року та додатках до нього /том 10 а.с. 230-245/. Фактичне виконання вказаного договору у вересні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 11, а.с.3-9/, податкових накладних /том 11 а.с. 10-16/, товарно-транспортних накладних /том 11 а.с. 17-85/, платіжних доручень /том 11 а.с. 98-115/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 17 а.с. 14-48/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с.166-168/.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на те, що місце навантаження сої не співпадає з юридичною адресою ТОВ "Рунд" та встановлення розбіжності в системі співставлення та інформацію про те, що Свідоцтво платника ПДВ ТОВ "Рунд" анульовано 17 жовтня 2014 року, оскільки зазначені обставини не впливають на реальність взаємовідносин між ТОВ "Рунд" та позивачем, які мали місце у вересні 2014 року (остання поставка 13 вересня 2014 року). Судом встановлено, що як на момент існування правовідносин, так і на сьогоднішній момент в ЄДР не було внесено запис про відсутність за місцезнаходженням ТОВ "Рунд", навпаки 02 червня 2015 року ТОВ "Рунд" вносило зміни до відомостей, що підтверджено у витязі /том 3 а.с. 190-192/.

Крім того, судом встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Продакшнгруп" ґрунтувались на підставі Договору № 28/08/2014-С від 20 серпня 2014 року та додатках до нього /том 11 а.с. 144-154/. Фактичне виконання вказаного договору в липні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 11 а.с. 155-157/, податкових накладних /том 11 а.с. 158-160/, товарно-транспортних накладних /том 11 а.с. 161-168/, копіями платіжних доручень /том 11 а.с. 169-171/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 17 а.с. 145-148/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 149/.

Доводи апелянта про те, що ТОВ "Продакшингруп" не є виробником сої та сформував податковий кредит в тому числі за рахунок взаємовідносин з ТОВ "Дельта Трейд Груп", яке в свою чергу відсутнє за місцезнаходженням колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зазначені обставини не вплинули на належне виконання умов договорів.

Судом також встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Карма -А" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 58/11/2013-С від 21 листопада 2013 року та додатках до нього /том 11 а.с. 173-180/. Фактичне виконання вказаного договору в листопаді-грудні 2013 року та січні 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 11 а.с. 181-185/, податкових накладних /том 11 а.с. 186-190/, товарно-транспортних накладних /том 11 а.с. 191-197/, копіями платіжних доручень /том 11 а.с. 198-203/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 17 а.с. 149-156/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 150/.

Доводи апелянта про те, що ТОВ "Карма-А" не є виробником сої та сформував податковий кредит за рахунок товарів, серед яких відсутня соя , в зв'язку з чим неможливо встановити ланцюг постачання, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначені обставини не вплинули на належне виконання умов договору.

Колегія суддів також вважає безпідставним посилання апелянта на акт від 28 лютого 2014 року № 32/2204/38136983/94 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Карма-А", оскільки постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у справі № 804/4788/14 визнано протиправними дії ДПІ у м. Сумах з коригування на підставі акту 28 лютого 2014 року № 32/2204/38136983/94 суми податкового кредиту та податкових зобов'язань з ПДВ, які визначені ТОВ "Карма-А" у податкових деклараціях за період з 01 грудня 2013 року по 31 січня 2014 року.

Суд бере до уваги, що вказаною постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 жовтня 2014 року у справі № 804/4788/14 встановлено факт правомірності формування ТОВ "Карма-А" податкового кредиту і податкових зобов'язань у грудні 2013 року і січні 2014 року, тобто саме тоді, коли відбулося постачання сої на адресу позивача.

Крім того, судом встановлено, що взаємовідносини позивача з ТОВ "Макрос-Опт" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 7/11/2013-с від 05 листопада 2013 року та додатках до нього /том 11 а.с. 232-240/. Фактичне виконання вказаного договору в листопаді 2013 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 11 а.с. 241-244/ , податкових накладних /том 11 а.с. 249-250/, товарно-транспортних накладних /том 11 а.с. 245-248, том 12 а.с. 1-2/, платіжних доручень /том 12 а.с. 3/, реєстром товарно-транспортних накладних /том 17 а.с. 157-160/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 151/.

Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на акт від 21 лютого 2014 року про неможливість проведення перевірки ТОВ "Макрос-Опт" з питань дотримання податкового та іншого законодавства за період червень 2013 року по грудень 2013 року, як на підставу нереальності операцій з позивачем, оскільки постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі № 804/4285/14, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, визнано неправомірними дії ДПІ у м. Сумах з проведення невиїзної позапланової перевірки ТОВ "Макрос-Опт", за результатами якої складено акт від 21 лютого 2014 року та зобов'язано податковий орган відновити в електронній базі даних показники податкової звітності ТОВ "Макрос-Опт" за період з 01 червня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

Суд приймає до уваги, що вищевказаною постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2014 року у справі № 804/4285/14 підтверджено правомірність формування ТОВ "Макрос-Опт" податкового кредиту і податкових зобов'язань саме в період, коли відбувалося постачання сої позивачу.

Судом також встановлено, що взаємовідносини позивача з ПП "Реджина Плюс" ґрунтувались на підставі Договору поставки № 24/01/2014-С від 23 січня 2014 року та додатках до нього /том 11 а.с. 205-213/. Фактичне виконання вказаного договору в лютому 2014 року підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями видаткових накладних /том 11 а.с. 214-216/, податкових накладних /том 11 а.с. 217-219/, товарно-транспортних накладних /том 11 а.с. 220-225/, платіжних доручень /том 11 а.с. 226-228/, журналом реєстрації зважування /том 15 а.с. 152/.

Колегія суддів вважає хибними посилання апелянта на встановлену розбіжність, що виникла згідно акту від 19 червня 2014 року № 1473/26-59-22-03,35828333 "Про неможливість проведення звірки ПП "Реджина Плюс" () за січень 2014 року", оскільки у вказаному акті зазначено про неможливість проведення зустрічної звірки, що не є доказом неможливості проведення господарської діяльності. На момент існування правовідносин ПП "Реджина Плюс" було зареєстровано платником ПДВ, господарська операція з поставки сої підтверджена належним чином оформленими документами.

Колегія суддів також вважає безпідставними посилання відповідача на недоліки окремих видаткових накладних, якими оформлено господарські операції з поставки сої позивачу такими контрагентами: ТОВ "Ледімпекс", ТОВ "Вторметекспорт", ТОВ "Піраміда ЛТД", ТОВ "Рунд", ТОВ "Олімп-Агро", ТОВ "Макрос-Опт", а саме відсутність посади особи, що прийняла поставлену сою, оскільки особу та повноваження особи, що безпосередньо прийняла сою підтверджено підписами в журналі реєстрації виданих довіреностей.

Згідно із статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996-XIV) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операції з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення відповідної операції первинними документами, які містять достовірні відомості про її обсяг та зміст.

Водночас певні недоліки первинних документів, складених за результатами проведеної господарської операції, на переконання колегія суддів, не тягнуть за собою втрату ними статусу належних первинних документів. Первинні документи є належними та підтверджують право покупця на формування даних податкового обліку і в тому разі, якщо вони заповнені з окремими недоліками, що зумовлені, зокрема, результатом описок чи механічних помилок, проте при цьому дають змогу ідентифікувати продавця, містять достатні дані про зміст та обсяг господарської операції, підтверджують фактичність здійснення такої операції.

Колегія суддів зазначає, що зауваження відповідача щодо відсутності у видаткових накладних даних щодо осіб, які підписали ці документи, стосувалися виключно відомостей про працівників позивача, що приймали сою. На підставі наданих до матеріалів справи витягів з Журналу реєстрації довіреностей судом встановлено, що на одержання товарно-матеріальних цінностей від імені позивача від ТОВ "Ледімпекс", ТОВ "Вторметекспорт", ТОВ "Піраміда ЛТД", ТОВ "Рунд", ТОВ "Олімп-Агро", ТОВ "Макрос-Опт" було видано довіреності. Суд бере до уваги також те, що позивач не заперечує факт одержання товару (сої) від вказаних постачальників.

Посилання апелянта на відсутність у контрагентів-постачальників ресурсів, необхідних для здійснення господарської діяльності, зокрема на те, що окремі постачальники сої не є її безпосередніми виробниками, не мають достатню кількість трудових ресурсів та складські приміщення у користуванні, колегія суддів вважає хибними, оскільки зазначені обставини не вплинули на належне виконання умов договорів. Чинним законодавством не покладено на позивача обов'язку щодо перевірки наявності у власності чи користуванні постачальника відповідних матеріальних ресурсів.

Відповідно до умов договорів поставки сої поставка товару здійснюється постачальником, у зв'язку з чим товар доставлявся на адресу позивача власними силами контрагентів, що підтверджується товарно-транспортними накладними.

Судом встановлено, що позивач є виробничим підприємством, що займається переробкою сої, а продукція комплексу з переробки сої сертифікована УкрСЕПРО, що підтверджується сертифікатами відповідності на шрот соєвий та олію соєву від 31 січня 2014 року /том 12 а.с. 24-25/.

Основними видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є, зокрема: 10.41 Виробництво олії та тваринних жирів; 10.91 Виробництво готових кормів для тварин, що утримуються на фермах; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин.

Позивач є власником комплексу з переробки сої. Право власності на комплекс з переробки сої підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 червня 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 22756207 /том 12 а.с. 8-10/.

Згідно з Витягом до складу комплексу з переробки сої, зокрема, входять: вагова, виробнича лабораторія, авторозгрузка, зерноприймальний і зернонакопичувальний пункт, зерносховище, підготовчий і екстракційний цехи, будівля очисних споруд тощо.

Наведені у Витязі складові комплексу з переробки сої введені в дію, атестовані та безпосередньо пов'язані з вказаними видами діяльності позивача і використовуються ним для виробництва продукції, сировиною для якої є соя.

Для забезпечення свого основного виду діяльності позивач здійснював закупівлю сої, яку в подальшому переробляв у шрот соєвий, олію, отримував побічний продукт - соєву оболонку. Всі вищезазначені продукти переробки в подальшому було реалізовано з метою отримання прибутку, що підтверджується звітами про продаж за спірні періоди, бухгалтерськими довідками щодо економічної вигоди, отриманої позивачем в результаті реалізації продуктів переробки сої, придбаної у спірних контрагентів.

Крім того, судом досліджено первинні документи на підтвердження подальшої реалізації згаданих продуктів переробки сої наступним контрагентам: ТОВ "Катеринопільський елеватор", ТОВ "Комплекс Агромарс", ТОВ "Вінницька птахофабрика", ПАТ "Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів", ТОВ фірма "Астарта-Київ", ТОВ ІПК "Полтавазернопродукт", Комапанія NobleResources S.A. /том 15 а.с. 6-52/.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що господарські операції позивача зі спірними контрагентами у перевірений період мали реальний характер, викликаючи зміни в структурі активів позивача, підтверджені документами первинного бухгалтерського обліку, а тому формування позивачем податкового кредиту з ПДВ на підставі належним чином оформлених податкових накладних ґрунтуються на вимогах Податкового кодексу України.

Таким чином, фактичне виконання договорів з вказаними в акті перевірки контрагентами підтверджується долученими до матеріалів справи та дослідженими судом копіями договорів, видаткових накладних, податкових накладних, товарно-транспортних накладних, платіжних доручень, банківських виписок.

Крім того, судом встановлено, що 31 січня 2014 року між позивачем та ТОВ "Зерно-Агротрейд" укладено договір про надання послуг № 36/01/2014, відповідно до якого ТОВ "Глобинський переробний завод" замовляв, а ТОВ "Зерно-Агротрейд" приймав на себе зобов'язання надати визначені договором послуги, а саме: надання вагонів зерновозів під завантаження та доставку вантажу залізничним транспортом /том 11 а.с. 118-119/.

На виконання досягнутої домовленості та умов договору позивачем отримано від ТОВ "Зерно-Агротрейд" зазначені послуги і проведено їх оплату, про що свідчать копії актів здачі-приймання робіт (надання послуг) з додатками /том 11 а.с. 120-126/ податкових накладних /том 11 а.с. 127-135/, платіжні доручення /том 11 а.с. 136-142/.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що укладення договору та отримання послуг щодо організації надання вагонів зерновозів під завантаження та доставку вантажу залізничним транспортом зумовлено необхідністю виконання договорів про реалізацію готової продукції, згідно з якими ТОВ "Глобинський переробний завод" зобов'язувалося здійснити доставку готової продукції власного виробництва на склади покупців залізничним транспортом, що також підтверджується копіями договорів, видаткових накладних.

Про фактичне виконання договору № 36/01/2014 від 30 січня 2014 року свідчать також аналітичні таблиці до актів здачі-прийняття робіт, реєстр вагонів по відвантаженню готової продукції, договір оренди вагонів від 29 травня 2013 року, залізничні накладні, договори поставки, договір транспортного експедирування /том 14 а.с. 9-13, 14-18, 19-23, 24-26, 27-28, 29-30, 31-35/.

Колегія суддів вважає хибними доводи апелянта про ненадання до перевірки довіреностей та актів прийому-передачі товару (шроту соєвого гранульованого), якими, на думку апелянта, мала підтверджуватися передача товару ТОВ "Зерно-Агротрейд", з огляду на наступне.

Суть послуг, які надавалися за договором № 36/01/2014, полягає у забезпеченні можливості доставки виробленої позивачем продукції (шроту соєвого) покупцям залізничним транспортом, тобто наданні транспортно-експедиторських послуг. Таким чином, товар передавався не ТОВ "Зерно-Агротрейд", а перевізнику - Укрзалізниці, що оформлювалося залізничними накладними, в свою чергу ТОВ "Зерно-Агротрейд" надавало експедиторські послуги з організації переміщення товару до покупців.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні визначаються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність" (далі - Закон). Відповідно до статті 1 Закону, транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів. Стаття 9 Закону встановлює, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Частиною 4четвертою статті 9 Закону прямо передбачено право експедитора залучати до виконання договору транспортного експедирування інших осіб. Надані позивачу ТОВ "Зерно-Агротрейд" послуг за договором відповідають видам транспортно-експедиторських послуг, передбачених частиною третьою статті 8 Закону.

Отже, експедирування є саме організаційною діяльністю, направленою на забезпечення належного перевезення вантажів, а не безпосереднє виконання експедитором таких перевезень.

Враховуючи підтвердження транспортування готової продукції позивача у вагонах, які фактично надано у користування ТОВ "Зерно-Агротрейд", який в свою чергу отримав вказані вагони від інших юридичних осіб, колегія суддів вважає доведеними пов'язаність послуг ТОВ "Зерно-Агротрейд" з господарською діяльністю позивача та їх використання у господарській діяльності, направленій на одержання доходу і відхиляє доводи апелянта про те, що вказані послуги не призначені для використання у господарській діяльності.

Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що сукупність наданих представником позивача документів дає достатні підстави дійти висновку про фактичне виконання умов договорів із спірними контрагентами, окрім того, зі змісту первинних документів, долучених до матеріалів, в діяльності позивача та його контрагента наявні розумні економічні та організаційно-адміністративні причини для укладання договору, а також наявні чинники, з якими закон пов'язує можливість формування позивачем податкового кредиту за спірними операціями, зокрема, витрати позивача за цим договором повною мірою пов'язані з його господарською діяльністю.

В ході судового розгляду справи в повному обсязі доведено реальність господарських операцій з придбання товарів, встановлено факт понесення позивачем витрат та сплати у ціні придбаних товарів податку на додану вартість, а також використання таких товарів у подальшій господарській діяльності позивача.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) визначено, що господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, юридичний аспект вчинених господарських дій або подій не входять до складу поняття "господарська операція" (бухгалтерський чи економічний ефект).

Згідно з вимогами статті 4 Закону № 996-XIV одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем невірно застосовані норми Податкового кодексу України, відтак, оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте необґрунтовано та не на підставі закону, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, обов'язок доведення обставин, які стали підставою для прийняття спірного повідомлення-рішення покладено на контролюючий орган.

В даному випадку відповідач не довів правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи, а отже є такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2015 року по справі № 816/1583/15 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Вирішуючи питання щодо судового збору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до Закону України "Про судовий збір", Кременчуцька ОДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області не звільнена від сплати судового збору, в тому числі при поданні апеляційної скарги, а тому зобов'язана була при такому зверненні сплатити судовий збір.

Статтею 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 88 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою судді апеляційної інстанції від 03.12.2015 року, після залишення апеляційної скарги без руху, в зв'язку з не сплатою судового збору у розмірі 5359 грн. 20 коп. з наданням строку для усунення недоліків, та звернення із клопотанням апелянта про відстрочення такої сплати, Кременчуцькій ОДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову суду до ухвалення судом рішення по закінченню розгляду справи.

Враховуючи, що судове рішення прийняте не на користь апелянта, суб'єкта владних повноважень, якому було відстрочено сплату судового збору у розмірі 5359 грн. 20 коп. до ухвалення судового рішення за наслідками апеляційного перегляду, колегія суддів приходить до висновку про необхідність такого стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцької ОДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 19.10.2015р. по справі № 816/1583/15 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області судовий збір у розмірі 5359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) гривень 20 (двадцять) копійок до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Калиновський В.А.
Судді(підпис) (підпис) Бенедик А.П. Водолажська Н.С.
Повний текст ухвали виготовлений 01.02.2016 р.