Справа № 127/7149/13-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/7149/13-а

Головуючий у 1-й інстанції: Мультян М.Б.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

26 січня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Совгири Д. І. Білоуса О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Томашук А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та начальника управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці Салюка Володимира Анастасовича про зобов'язання до вчинення дій та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Ленінського районного суду м. Вінниці з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, начальника управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Вінниці про зобов'язання надати інформацію за інформаційними запитами, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 березня 2015 року адміністративну справу передано на розгляд до Вінницького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року адміністративний позов залишено без розгляду.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, до якої приєднався ОСОБА_4, в якій просить скасувати ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року, розглянути позов по суті та повністю задовольнити його.

В судовому засіданні законний представник позивачів підтримала вимоги апеляційної скарги з доповненнями та просила її задовольнити.

Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, виходячи з наступного.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не вчинено процесуальних дій, спрямованих на забезпечення розгляду справи у суді, провадження у якій відкрито за їх заявою, констатуючи факт порушення позивачем вимог частини 2 статті 49 КАС України щодо зобов'язання осіб добросовісно користуватися належними їм правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, які полягають в тому, що позивачі повторно, без поважних причин не прибули у судове засідання.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 155 КАС України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позивач повторно не прибув у попереднє судове засідання чи у судове засідання без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності.

Згідно з ч. 3 ст. 128 КАС України у разі повторного неприбуття позивача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, якщо від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Вказані норми спрямовані на дисциплінування позивачів та запобігання зловживання ними своїми процесуальними правами, які можуть бути спрямовані на затягування розгляду справи.

Згідно з матеріалами справи позивачі не з'явились та не направили повноважного представника в судові засідання, призначені та 17 вересня 2015 року, 30 вересня 2015 року, 07 жовтня 2015 року, 20 жовтня 2015 року, 30 жовтня 2015 року, 11 листопада 2015 року.

Так, апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є інвалідами 1А групи, що підтверджується довідками МСЕК серії 10 ААВ №552077 від 28 січня 2014 року та серії 10 ААВ №552837 від 20 травня 2014 року (том 2, а. с. 176-177, 180-181). Згідно з вказаними довідками позивачі потребують постійної сторонньої допомоги та догляду.

Про неможливість з'явитись в судові засідання з причин інвалідності 1А групи та фізичної нездатності ходити протягом 15 років позивачі неодноразово повідомляли суд першої інстанції, зокрема, листами від 17 вересня 2015 року (том 2, а. с. 216-217), від 30 вересня 2015 року (том 2, а. с. 229а), від 17 жовтня 2015 року (том 3, а. с. 2-3), від 20 жовтня 2015 року (том 3, а. с. 35-36), від 30 жовтня 2015 року (том 3, а. с. 48-49). У вказаних листах також наголошувалось на тому, що донька позивачів - ОСОБА_2, яка є їхнім законним представником, також не може з'явитись у судові засідання, оскільки вона є інвалідом 2 групи та має поганий стан здоров'я. Крім того, вона змушена доглядати батьків 1А групи інвалідності, стан здоров'я яких останнім часом значно погіршився.

Як слідує з аналізу п. 4 ч. 1 ст. 155 КАС України та ч. 3 ст. 128 КАС України, однією з необхідних умов для залишення позовної заяви без розгляду з підстав повторного неприбуття позивача в судове засідання є відсутність поважних причин неможливості з'явитись в судове засідання.

Апеляційним судом встановлено, що неприбуття позивачів в судові засідання було спричинено поважними причинами, а саме: інвалідністю 1А групи та фізичною нездатністю ходити, про які вони неодноразово повідомляли суд першої інстанції. Дії позивачів не свідчать про зловживання ними своїми процесуальними правами, які спрямовані на затягування розгляду адміністративної справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що підстави для залишення позовної заяви без розгляду з підстав, визначених п. 4 ч. 1 ст. 155 КАС України відсутні.

Колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що позивачі, зловживаючи своїми процесуальними правами, протягом тривалого часу не забезпечили присутність своїх адвокатів у судових засіданнях, оскільки будь-які докази такого зловживання в матеріалах справи відсутні. Повідомлення адвоката Тишківського С.Л. (т. 3 а.с. 16-17) не містить жодних посилань на Закон України "Про безоплатну правову допомогу", а саме повідомлення навіть не підписане адвокатом. Натомість в матеріалах справи наявні повідомлення та доручення Вінницького місцевого центру з надання безоплатної правової допомоги (т.2 а.с. 195, 210) про призначення позивачам адвокатів Хоміча О.О. та Тишківського С.Л., які фактично самоусунулись від надання правової допомоги позивачам, а суд першої інстанції не надав належної оцінки цим обставинам.

Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що позивачі звертались до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги для надання їм правової допомоги, а також неодноразово просили суд першої інстанції забезпечити надання їм такої допомоги.

Таким чином, позивачами вживались заходи, спрямовані на забезпечення захисту їхніх прав у суді та забезпечення участі адвокатів у судових засіданнях, а тому твердження про зловживання позивачами своїми процесуальними правами є безпідставним.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на те, що питання доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (рішення «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року).

У рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року п. 49 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, на думку суду приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції припустився певної непрямої дискримінації стосовно позивачів, як осіб з обмеженими можливостями, передбаченої ст.14 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаючи їх неявку до суду без поважних причин.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання р

ішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги позивачів, скасування ухвали Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Вимоги апеляційної скарги про розгляд позову по суті та його задоволення, а також про направлення справи на новий розгляд в іншому складі суду задоволенню не підлягають, оскільки Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду приймати рішення по суті позовних вимог, а також направляти справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення процесуального питання, а відтак, ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року необхідно скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та начальника управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м.Вінниці Салюка Володимира Анастасовича про зобов'язання до вчинення дій та відшкодування моральної шкоди скасувати.

Матеріали адміністративного позову направити до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Ухвала суду складена в повному обсязі 01 лютого 2016 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Совгира Д. І. Білоус О.В.