Справа № 803/3683/15
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року Справа № 803/3683/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

при секретарі судового засідання Ткачук І.І.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Оліферчук Н.П., Романішиної Т.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до прокуратури Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 05.10.2015 року наказом №442к його було звільнено з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру", у зв'язку із скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до пункту 1 наказу Генерального прокурора України №39ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області було ліквідовано 11 відділів прокуратури області і 53 штатні одиниці. Згідно пункту 3 вказаного наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області було утворено нові управління, відділи, встановлено 41 штатну одиницю.

Позивач вважає, що наказ прокурора про звільнення його з посади є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки при ліквідації відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області зі штатною чисельністю 8 чоловік в новоутвореному відділі процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення Управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області також залишилася штатна чисельність в кількості 8 одиниць. Крім цього, позивач вказує, що він з 30.11.1999 року працював на різних посадах в органах прокуратури Волинської області, на керівній посаді - заступника прокурора Іваничівського району з 25.10.2013 року по 04.06.2014 року, а з 08.08.2014 року на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області. Станом на 11.08.2015 року у його провадженні було 56 кримінальних проваджень, в яких від здійснював процесуальне керівництво та підтримував державне обвинувачення, а також виконував інші завдання та доручення керівництва. Упродовж останнього року до дисциплінарної відповідальності він не притягувався. Під час роботи в органах прокуратури неодноразово заохочувався, зокрема присвоєнням класного чину - молодший радник юстиції. У листопаді 2014 року позивач брав участь у тренінгах на тему "Застосування Кримінального процесуального кодексу України відповідно до стандартів Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". Все це, на думку позивача, є доказом більш високого рівня кваліфікації у порівняні з іншими працівниками.

Позивач вважає, що відповідач звільненням завдав йому моральної шкоди, оскільки, незважаючи на його багаторічну працю в органах прокуратури, не врахував його професійні якості. На утриманні позивача перебуває двоє малолітніх дітей, дружина перебуває відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьохрічного віку Звільнення з посади позивача завдали йому значних моральних страждань та принизило його честь та гідність.

Позивач просить визнати протиправним і скасувати наказ №442к від 05.10.2015 року про звільнення його з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області, поновити його з 05.10.2015 року на вказаній посаді, стягнути з 06.10.2015 року в його користь з прокуратури Волинської області середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 5000 грн.

В запереченні на адміністративний позов відповідач вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню та вказує на те, що Законом України "Про прокуратуру", який набрав чинності 15 липня 2015 року, передбачено скорочення загальної чисельності працівників органів прокуратури до 15000 осіб. У зв'язку з тим Генеральним прокурором України видано наказ від 15.07.2015 року №39ш. Згідно пункту 1 зазначеного наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області було ліквідовано 11 відділів прокуратури області та 53 штатні одиниці. Підпунктом 3.1 пункту 3 зазначеного наказу Генерального прокурора України установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України всього 24 штатні одиниці. При заповненні посад у новостворених підрозділах прокуратури області переважне право на залишення на роботі надавалося працівникам з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, обсягом виконаних робіт. За рішенням комісії продуктивність праці ОСОБА_1 є найнижчою. Через неналежне здійснення процесуального керівництва позиивач у 2015 році двічі був заслуханий на оперативних нарадах, за рішенням яких до нього застосовано стягнення у вигляді зменшення розміру преміальних. Відповідач просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просив суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, викладених у запереченні, просили в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом прокуратури Волинської області № 461к від 07.08.2014 року у зв'язку з ліквідацією відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справ при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення вказаного управління ОСОБА_1 призначено на нововведену посаду прокурора відділу процесуального керівництва при провадження досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури області з 08.09.2014 року.

Наказом Генерального прокурора України № 39ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області були ліквідовані окремі управління, відділи та посади, а загальну штатну чисельність ліквідованих одиниць - 53 з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Зокрема, згідно п. 1 цього Наказу, з поміж інших, було ліквідовано відділ процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення.

Натомість, пунктом 3 Наказу № 39ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області утворено управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, в який увійшли відповідні відділи, в тому числі і відділ процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення з штатним розписом 8 посад, а саме: 1 посада начальника відділу, 1 посада заступника начальника відділу та 6 посад прокурорів відділу.

На виконання вимог вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України 31.07.2015 року позивача було повідомлено про ліквідацію відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області, і скорочення посади яку він обіймав, та попереджено про звільнення із займаної ним посади у зв'язку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області.

Судом встановлено, що відповідно до інформації відділу роботи з кадрами прокуратури області, вакансії у новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні заповнювалися одразу, а призначення на відповідні посади відбувалися в серпні - вересні 2015 року.

Разом із тим ОСОБА_1 жодної посади як в управлінні нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, так і в інших структурних підрозділах прокуратури Волинської області з моменту його попередження про наступне звільнення, запропоновано не було.

Наказом прокуратури Волинської області №442к від 05.10.2015 року, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури області з 05 жовтня 2015 року на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів органу прокуратури.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного наказу, суд дійшов висновку про наявність підстав для його скасування, виходячи із наступного.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано спірні правовідносини , підлягає застосуванню трудове законодавство.

Так, однією з умов звільнення прокурора з посади згідно п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 49-2 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Досліджуючи підстави звільнення позивача за пунктом п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», які відображені у оскаржуваному наказі № 442к від 05.10.2015 року, судом встановлено, що під зміною в організації виробництва і праці відповідач пов'язує реорганізацію та скорочення у структурі і штатному розписі прокуратури Волинської області. Надаючи оцінку цим підставам суд звертає увагу на таке.

Згідно розяснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Заперечуючи проти позову відповідач переконує суд, що реорганізація прокуратури Волинської області полягала у ліквідації відповідних структурних підрозділів, в тому числі і відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення та утворення нових підрозділів, серед яких і управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області, призначення на посади у які здійснювалося у формі нового добору.

Однак, суд із зазначеними доводами відповідача погодитись не може, оскільки вживані у п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Із матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що прокуратура Волинської області як юридична особа ні ліквідована, ні реорганізована не була, відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

Зміна системи органів прокуратури у зв'язку з набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а саме набуття обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права, та про що неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, постанова від 27.05.2014р.).

У свою чергу ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи, у нашому випадку - відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області, зі створенням іншого структурного підрозділу з аналогічними функціями управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, а саме - відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, не є ліквідацією або реорганізацією прокуратури Волинської області, а свідчить лише про зміну її внутрішньої (організаційної) структури.

Відтак, на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Досліджуючи обставини пов'язані зі скороченням чисельності та штату працівників прокуратури Волинської області, які також визначені як підстава для звільнення позивача із займаної посади, суд враховує наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Положень про самостійні структурні підрозділи апарату прокуратури Волинської області станом на 30.09.2014 року за відділом процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, у якому працював позивач, закріплено 8 посад: начальник відділу, заступник начальника відділу та шість посад прокурорів відділу, одну з який займав ОСОБА_1

Після ліквідації відповідного відділу згідно пункту 3 наказу Генерального прокурора України № 39ш від 15 липня 2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Волинської області утворено нове управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, в який увійшли відповідні відділи в тому числі і відділ процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення з штатним розписом 8 посад, а саме: 1 посада начальника відділу, 1 посада заступника начальника відділу та 6 посад прокурорів відділу, формування яких мало здійснюватися за рахунок резерву Генеральної прокуратури України (тобто за рахунок осіб, які займали посади у ліквідованих управліннях та відділах).

При цьому посада яку обіймав позивач - прокурор відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення скорочена у штатному розписі прокуратури Волинської області згідно пункту 2 наказу Генерального прокурора України № 39ш від 15 липня 2015 року не була.

Таким чином жодних скорочень посад у відділі процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення після утворення нового управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області не відбулось. Більше того, розподіл функціональних обов'язків між працівниками відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, затверджений заступником прокурора області 23.09.2015р., є аналогічним розподілу функціональних обов'язків між працівниками уже ліквідованого відділу процесуального керівництва при проведенні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення від 19.06.2015 року, що свідчить про незмінність трудових функцій працівників ліквідованого та новоутвореного структурного підрозділу прокуратури області.

Тобто, при реалізації наказу Генерального прокурора України № 39ш від 15 липня 2015 року мало місце лише перейменування, а не реорганізація структурного підрозділу прокуратури Волинської області, а саме відділу процесуального керівництва при проведенні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення без жодного скорочення чисельності працівників цього відділу та без будь-яких змін трудових функцій відповідних працівників, що саме собою свідчить про відсутність реальних змін в організації виробництва та праці які б стосувалися позивача після утворення управління нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області.

За таких обставин суд приходить до висновку, щодо безпідставності визначення відповідачем підстави для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за відсутності відповідних змін в організації виробництва та праці, посада якого не була скорочена.

Більше того, при звільненні позивача за п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відповідачем повністю проігноровано положення частини другої цієї статті, та не виконано обов'язок передбачений статтею 49-2 КЗпП України запропонувати працівнику іншу роботу в прокуратурі Волинської області, що є грубим порушенням вимог трудового законодавства та основоположних гарантій працівника на працю.

Як уже наголошувалося вище, 31.07.2015 року позивача було попереджено про звільнення із займаної ним посади у зв'язку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом із тим судом встановлено, що в супереч зазначеним положенням трудового законодавства, відповідачем взагалі не було запропоновано позивачу жодної із посад, передбачених у штатному розписі прокуратури Волинської області.

При цьому заперечення відповідача про те, що на момент звільнення ОСОБА_1 (05.10.2015 року) вільних вакансій не було як в управлінні нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення так і в інших структурних підрозділах прокуратури Волинської області, не витримують жодної критики, оскільки відповідний обов'язок роботодавця виникає не в момент звільнення працівника, а з часу його офіційного попередження про наступне вивільнення.

Так, із матеріалів адміністративної справи вбачається, що вакансії у новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення заповнювались одразу після прийняття до виконання наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №39ш.

Тобто, починаючи з 01.08.2015 року вільні посади як в новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення, так і в інших управліннях та відділах прокуратури Волинської області існували та поступово заповнювалися, проте будь-яких доказів як б підтверджували неможливість запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем надано суду не було як і не спростовано ту обставину, що останній не мав можливості перевести позивача за його згодою на одну із цих посад.

Крім того, як слідує із матеріалів справи до звільнення позивача із займаної посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення у цей відділ був прийнятий ОСОБА_5, який раніше у цьому відділі не працював та якому згідно акту від 11 серпня 2015 року ОСОБА_1 передав наглядові провадження.

Вищезазначене дає суду підстави для висновку, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної ним посади - 31.07.2015 року до самого звільнення - 05.10.2015 року, в прокуратурі Волинської області існували вакантні посади та проводився добір працівників для їх зайняття в тому числі і в відділі процесуального керівництва досудовим розслідуванням органів внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець відповідач всупереч ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не реалізував, вимоги статті 42 КЗпП України щодо преважного права на залишення на роботі також не врахував, а тому таке звільнення ОСОБА_1 не можна вважати законним.

Відповідач у своїх запереченнях зазначає, що в спірному випадку роботодавцем не було застосовано норми статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду в новоутвореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області.

З такими доводами відповідача суд погодитись не може, оскільки вищеописані зміни в структурі прокуратури Волинської області та затвердження нового штатного розпису жодним чином не вплинули на діяльність відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення, функції якого залишилися незмінними та штатна чисельність співробітників якого не зменшувалась.

З огляду на вказане суд вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 питання щодо переважного права на залишення на роботі не досліджувалося та не вирішувалося, а твердження відповідача щодо нижчої продуктивності праці ОСОБА_1 є необ'єктивними та спростовуються довідкою щодо вивчення продуктивності праці працівників відділу від 17 липня 2015 року.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а відтак оскаржуваний наказ від 5 жовтня 2015 року №442к є протиправним та підлягає скасуванню, так як звільнення ОСОБА_1 здійснено з порушенням законодавства про працю.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення від 5 жовтня 2015 року №442к підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, поновлений ОСОБА_1 повинен бути на посаді з якої він незаконно звільнений, а саме на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області з 6 жовтня 2015 року, тобто з наступного дня після звільнення, оскільки день звільнення 5 жовтня 2015 року є останнім робочим днем для позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулося 5 жовтня 2015 року, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за серпень і вересень 2015 року.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки прокуратури Волинської області від 12.11.2015 року №18-188 вих. доходи ОСОБА_1 за два останні місяці роботи (серпень та вересень 2015 року) становлять 12242,16 грн., отже середньоденний заробіток становить 291,48 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, позивачу підлягає виплата заробітної плати за період з 6 жовтня 2015 року по день винесення рішення судом про поновлення на роботі 27 січня 2015 року, що загалом становить 79 робочих днів. Таким чином сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 23026,92 грн. (291,48 х 40).

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує те, що з 07 жовтня по 31 грудня 2015 року Луцьким міським центром зайнятості ОСОБА_1 була виплачена допомога по безробіттю у сумі 13792,92 грн.

З врахуванням виплаченої допомоги по безробіттю стягненню з прокуратури Волинської області в користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток у сумі 9234 грн.

За таких обставин заявлений ОСОБА_1 адміністративний позов підлягає задовольню частково, шляхом визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення, поновлення його на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги щодо стягнення з прокуратури Волинської області моральної шкоди у сумі 5000 грн. задоволенню не підлягають, оскільки в судовому засіданні позивачем не доведені понесені ним втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та приниження його честі та гідності.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Кодексу законів про працю України, Закону Украни "Про прокуратуру", суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №442к від 05.10.2015 року прокуратури Волинської області про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення прокуратури Волинської області з 5 жовтня 2015 року.

Стягнути з прокуратури Волинської області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 9234 грн.

Постанова в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 2308 грн. підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде складено 01 лютого 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Д. Ковальчук