Справа № 802/4030/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 січня 2016 р. Справа № 802/4030/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни ,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

позивача: ОСОБА_1

представника відповідачів: ОСОБА_2

представника третьої особи (МВС України): ОСОБА_2

представника третьої особи ( Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області): не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Міністерства внутрішніх справ України, Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області

про: визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, у якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції у Вінницькій області;

- визнати протиправним та скасувати наказ № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення в запас капітана міліції ОСОБА_1;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Вінницькій області нарахувати та виплатити її середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.11.2015 року;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 9000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №401 о/с від 06.11.2015 року її звільнено у запас Збройних сил на підставі п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів.

З даним звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, відповідачем не забезпечено її обов`язкового працевлаштування, як того вимагає ст. 184 КЗпП України. Крім того, на час звільнення позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, а Закон України Про Національну поліцію в частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивачки, суперечать національному законодавству, а тому не може бути застосований.

У звязку із викладеним, звернулась до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 07.12.2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Міністерство внутрішніх справ України.

Усною ухвалою суду від 19.01.2016р., із занесення до журналу судового засідання, до участі у справі, як другого відповідача, залучено управління Міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області.

22.01.2016р. протокольною ухвалою суду, із занесенням до журналу судового, до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Вінницький РВ УМВС України у Вінницькій області.

Позивач у судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити позов у повному обсязі згідно з наведеними у позовній заяві та наданих поясненнях обґрунтуваннями.

Представник відповідачів та третьої особи (Міністерства внутрішніх справ України) не погодилась із заявленими позовними вимогами з підстав, викладених у письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи, в яких зазначено, що при прийнятті оскаржуваного наказу начальник УМВС України у Вінницькій області діяв згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню. Посилалась на те, що позивач не перебувала у трудових відносинах з ГУ Національної поліції у Вінницькій області, а проходила службу в УМВС України у Вінницькій області та була звільнена з посади у вказаному органі. Також зазначала, що в зв`язку з повною ліквідацією Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області на даний час відсутня можливість поновлення ОСОБА_1 на посаді з якої вона звільнена.

Представник третьої особи (Вінницького РВ УМВС України у Вінницькій області) в судове засідання не з`явився. 26.01.2016 року від нього надійшло повідомлення Вих. № 809/201-2016 від 26.01.2016р. (Вхід. № 1411) про неможливість прибуття в судове засідання.

Заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідачів та третьої особи, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_1 з 10.09.1999 року розпочала службу в органах внутрішніх справ України.

В червні 2010 року вона призначена на посаду інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектора дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області.

З лютого 2012 року ОСОБА_1 знаходить у відпустці по догляду за дитиною, яку, згідно рішення Лікарсько-консультативної комісії поліклініки УМВС у Вінницькій області, яким затверджено протокол № 100 від 17.06.2015 року, продовжено на 6 місяців до 28.12.2015 року.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області від 05.11.2015 року № 163 о/с призначено капітана міліції ОСОБА_1 на посаду інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектора дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 05 листопада 2015 року, в зв`язку з виходом з відпустки по догляду за дитиною.

В той же час, на наступний день, 06 листопада 2015 року, начальником УМВС у Вінницькій області прийнято наказ № 164 о/с яким, згідно з п. 10 та п. 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1, інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектора дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 06 листопада 2015 року.

Не погоджуючись з таким наказом начальника УМВС у Вінницькій області, вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернулась з вказаним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходить з наступного.

Як слідує з преамбули Закону України «Про Національну поліцію», вказаний закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Тобто, в даному випадку, Закон України «Про Національну поліцію» прийнято на врегулювання відносин пов`язаних з проходженням служби саме в національній поліції.

Разом з тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектора дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області, начальник УМВС України керувався положеннями саме Закону України «Про Національну поліцію», зокрема п. 10 та п. 11 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення».

Так, п. 10 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

При цьому, відповідно до пункту 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ Про міліцію, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114, було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у звязку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у звязку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, повязаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що повязані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Пунктом 10 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно п. 40 Положення, призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції, а при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачем служби унормовані спеціальним актом законодавства - Положенням, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Суд зазначає, що п. 64 г вищезазначеного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з тим, на думку суду, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1 відповідач повинен був врахувати норми Кодексу законів про працю України, оскільки його норми, в даному випадку є нормами спеціальної дії, так-як більш широко регулюють відносини, що пов`язані зі звільненням такої категорії працівників, яким є позивач по справі. Крім того, на необхідність застосування положень КЗпП України в частині, що стосується вагітних жінок і матерів вказують і норми самого Положення. Згідно пункту 17 Положення вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Відповідно до ч. 6 ст. 179 Кодексу законів про працю України, у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, жінці в обов`язковому порядку надається відпустка без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше як до досягнення дитиною шестирічного віку.

Як слідує з рішення Лікарсько-консультативної комісії поліклініки УМВС у Вінницькій області, яким затверджено протокол № 100 від 17.06.2015 року, ОСОБА_1 продовжено відпустку по догляду за дитиною на 6 місяців до 28.12.2015 року.

В той же час, статтею 184 Кодексу законів про працю України, встановлена заборона на звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років, у випадках передбачених ч. 6 ст. 179 цього Кодексу.

Так, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто, положення даної статті допускають звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, а у випадках передбачених ч. 6 ст. 179 цього Кодексу, до шести років лише у разі повної ліквідації підприємства, при цьому з обов`язковим працевлаштуванням.

В даному випадку, суд вважає за необхідне надати оцінку поняттю повної ліквідації підприємства.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами з дотриманням Конституції та законодавства України.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно повязана зі скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. З огляду на вищенаведене ліквідація це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обовязки без переходу прав і обовязків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб.

Цивільне законодавство визначає лише поняття ліквідації. Проте в трудовому законодавстві, зокрема ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 184, ч. 5 ст. 252 КЗпП є поняття повної ліквідації підприємства, установи, організації. Однак визначення поняття повної ліквідації підприємства, установи, організації в чинному законодавстві України немає.

Частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників.

При цьому, юридична особа вважається такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Разом з тим, із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, долученого до матеріалів справи, слідує, що станом на 06.11.2015 року, дату звільнення позивача з посади інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектора дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області, вказаний райвідділ перебував у стані припинення, а не повної ліквідації.

В свою чергу, частиною 1 статті 111 Цивільного кодексу України встановлено, що з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, суду або уповноваженого ними органу щодо ліквідації юридичної особи ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки.

При цьому, частиною 5 даної статті ЦК України передбачено, що ліквідаційна комісія (ліквідатор) вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Отже, саме на ліквідаційну комісію юридичної особи покладено обов`язок щодо здійснення звільнення працівників юридичної особи, що припиняється, відповідно до законодавства про працю.

Тобто, при звільнення ОСОБА_1 відповідачем 2 не забезпечено виконання обов'язку її працевлаштування, як того вимагають норми Кодексу законів про працю України.

При цьому, під час судового розгляду справи представником відповідача 2 не надано доказів в підтвердження вчинення дій для такого працевлаштування.

Суд зазначає, що згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 звільнення на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

А тому, на думку суду, наказ про звільнення позивача прийнято відповідачем 2 без врахування усіх обставин, які передують такому звільненню.

Що стосується застосування при звільненні ОСОБА_1 п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів, то в даному випадку варто зауважити наступне.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з цим, у пункті 17 Положення №114, зазначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки, спеціальним законодавством, а саме Положенням не визначено порядок звільнення у звязку зі скороченням штату, вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), суд вважає, що підлягає застосуванню ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Тобто, на думку суду, правовідносини, що виникають при звільненні жінок, які мають дітей віком до шести років, регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку, Кодексом законів про працю України. Відтак, саме нормами даного кодексу повинен був керувався відповідач 2 приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71, ст. 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, суд приходить до переконання, що підстав для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади не було, наказ № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення в запас винесений з порушенням законних прав та інтересів позивача, а також встановленого чинним законодавством порядку, необґрунтовано, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, адміністративний позов у цій частині позовних вимог належить задовольнити.

В той же час, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та поновити капітана міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 06 листопада 2015 року, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

В силу положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

З врахуванням того, що станом на сьогоднішній день Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області перебуває в лише в процесі припинення, а не повної ліквідації, та з метою захисту порушених прав та інтересів позивача ОСОБА_1, суд вважає необхідним поновити її на тій посаді, з якої вона була незаконно звільнена, тобто на посаді інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області, починаючи з дати припинення служби, тобто з 06.11.2015 року.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне прийняти рішення про зобов`язання управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 26 січня 2016 року включно.

При цьому рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області та виплати її грошового забезпечення у межах суми нарахування за один місяць, відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, підлягає негайному виконанню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 9000 грн., то вони, на думку суду, задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено під час судового розгляду справи, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області жодним чином не порушило права позивача, і як наслідок, його діями не завдано моральної шкоди ОСОБА_1

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ начальника управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області № 164 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області.

Поновити капітана міліції ОСОБА_1 на посаді інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області з 06 листопада 2015 року.

Зобов`язати управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 26 січня 2016 року включно.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції Вінницького районного відділу УМВС України у Вінницькій області та виплати грошового забезпечення у межах суми нарахування за один місяць допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна