Справа № 814/1907/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

27 січня 2016 р.м.ОдесаСправа № 814/1907/15

Категорія: 2.1 Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

секретар -Ханділян Г.В.,

за участю - прокурора Котелевського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про зобов'язання Генеральну прокуратуру України розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2015 року в частинні прохання встановити усіх працівників прокуратури, які покривали ОСОБА_2 від відповідальності за травмування ОСОБА_1 або ж були причетними до прийняття 18 незаконних постанов за заявою ОСОБА_1 від 19.03.2010 року про травмування ОСОБА_1 в суді, та звільнити їх з посад, якщо вони не зрозуміли, що працювали недобросовісно і не виправились, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

30.09.2015 року від відповідача надійшла заява про закриття провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, в обґрунтування якої відповідач зазначив, що п.2 ч.3 ст.17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства, у зв'язку з чим вказаний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про зобов'язання Генеральну прокуратуру України розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.03.2015 року в частинні прохання встановити усіх працівників прокуратури, які покривали ОСОБА_2 від відповідальності за травмування ОСОБА_1 або ж були причетними до прийняття 18 незаконних постанов за заявою ОСОБА_1 від 19.03.2010 року про травмування ОСОБА_1 в суді, та звільнити їх з посад, якщо вони не зрозуміли, що працювали недобросовісно і не виправились закрито.

Роз'яснено позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною заявою не допускається.

Роз'яснено позивачу, що з даним позов, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі від 25 травня 2015 року, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про оскарження дій прокуратури та зобов'язання прокуратури вчинити певні дії, які мають місце при здійсненні прокуратурою нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування повинні розглядатись у межах кримінального, а не адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає цей висновок суду першої інстанції вірним з огляду на таке.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

На підставі п.1 ч.1 ст.3 КАС України, справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Враховуючи вищенаведене, спір про право власності на об'єкт нерухомості, який фактично просить вирішити прокурор, є приватноправовим, а не публічно-правовим спором, даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а підлягає розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, в залежності від складу осіб, які беруть участь у справі.

В ході судового розгляду встановлено, що 18.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального прокурора України із заявою, в якій скаржився на усіх працівників прокуратури, які покривали ОСОБА_2 від відповідальності за травмування ОСОБА_1, та які порушували кримінально процесуальне законодавство при прийняті 18 незаконних постанов за заявою ОСОБА_1 про відмову в порушенні кримінальної справи та постанов про закриття кримінального провадження, у зв'язку з чим просив притягнути цих осіб до відповідальності.

Зазначаючи про неналежний розгляд цієї скарги, позивач у позовній заяві вказує на порушення Генеральною прокуратурою приписів Закону України «Про звернення громадян».

За змістом ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» дія Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством.

У відповідності до Пункту 2.2 Інструкції про порядок розгляду звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, затвердженої наказом генерального прокурора України від 27.12.2014 року №9 гн «Про організацію особистого прийому та розгляду звернень в органах прокуратури України» також визначено, що її дія не поширюється на порядок розгляду в органах прокуратури заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством.

На підставі ст. ст.1, 2 Кримінально - процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Таким чином, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінально - процесуальним кодексом України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.36 Кримінально - процесуального кодексу України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема, скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих.

Таким чином, спірні відносини, які виникають між заявниками та прокуратурою під час здійснення прокуратурою нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування регламентовані Кримінально - процесуальним кодексом України.

Тобто, у даному випадку прокурор, слідчий або орган дізнання при прийнятті рішення не виконують функції суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України, а приймають таке рішення як самостійні процесуальні особи на підставі та в порядку, визначеному КПК України.

За таких обставин вимоги позивача про оскарження дій прокуратури та зобов'язання прокуратури вчинити певні дії, які мають місце при здійсненні прокуратурою нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування повинні розглядатись у межах кримінального судочинства.

Проте з висновком суду першої інстанції щодо роз'яснення позивачу про віднесення розгляду такої справи до юрисдикції місцевого загального суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Згідно п.1 ч.1 ст.157 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За змістом ч. 2 ст. 157 КАС України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Отже, наведений висновок суду першої інстанції не відповідає наведеному процесуальному припису, адже не охоплює роз'яснення позивачу до якої саме юрисдикції віднесено розгляд цієї справи.

Оскільки суд першої інстанції правильно вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм процесуального права, колегія суддів на підставі п.1 ч.1 ст. 201, ч. 2 ст.205 КАС України, вважає необхідним змінити абзац 4 резолютивної частини рішення суду першої інстанції.

Керуючись ч.1 ст. 195, ст. 196, п. 2 ч. 1 ст. 199, ст. 201, ч.21 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а абзац 4 резолютивної частини ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року у справі № 814/1907/15 - змінити.

Викласти абзац 4 резолютивної частини ухвали Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року в наступній редакції: "Роз'яснити ОСОБА_1 про право вирішення позовних вимог за правилами КПК України (у порядку кримінального судочинства)".

В решті ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 01 лютого 2016 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин