Справа № 2-а/41/2014
Суддя: Оленчук І. В.
Дата ухвалення: 2016-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

01.02.2016
Справа № 2-а/41/14
Провадження № 2-а/720/2/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі:

головуючого судді Оленчука І.В.,
секретаря Єфтемій М.І.,
за участю:

представника позивача - Савка В.В.,
представника Новоселицької міської ради - Рошка В.В.,
представника ДТГО «Львівська залізниця» - Бабчук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоселиця адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Новоселицької міської ради Чернівецької області, Державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку до відповідачів Новоселицької міської ради Чернівецької області та Державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» з посиланням на те, що рішенням 15 сесії Новоселицької міської ради Чернівецької області 4 скликання від 29.02.2004 року було видано відповідачу ДТГО «Львівська залізниця» державний акт на право постійного користування земельними ділянками на території м. Новоселиця, у тому числі і землями які межують з міською вулицею О.Вишні.

Позивач вказує, що значно раніше, а саме 27 серпня 1982 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради № 11/5 з земель міста, позивачу - ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,06 га з дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 . На підставі даного рішення позивачу, як забудовнику, було винесено в натурі дану земельну ділянку та надано дозвіл на проведення будівельних робіт відповідно до плану забудови садиби затвердженого архітектором Новоселицького району 09 вересня 1982 року. До цього, 08 вересня 1982 року між ОСОБА_1 та відділом КГ ВК Новоселицької міської ради укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою призначеною для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , який було зареєстровано в реєстрі за №1025.

29 листопада 1985 року, відповідно до рішення ВК Новоселицької міської ради № 277 затверджено акт про завершення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 , одночасно закріплено у користування залишки земельної ділянки. На підставі даного рішення 12 грудня 1985 року позивачу було видано свідоцтво про право власності на відповідний житловий будинок. В наступному, 27 квітня 1995 року, рішенням ВК Новоселицької міської ради за №95 затверджено за забудовником зведений гараж літ. «Г», що розташований в АДРЕСА_1 , на підставі якого 12 грудня 1985 року було також видано свідоцтво про право власності.

Позивач вказує, що рішенням VI сесії V скликання Новоселицької міської ради від 24 листопада 2006 року було затверджено технічну документацію щодо надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки розташованої в АДРЕСА_1 , одночасно даним рішенням було передано земельну ділянку призначену для обслуговування житлового будинку площею 0,0896 га у приватну власність з дозволом на виготовлення державного акту і встановлення меж в натурі із внесенням змін до земельно-облікової документації міської ради. Підставою для прийняття даного рішення була заява позивача, свідоцтво про право власності на житловий будинок, технічна документація по відведенню земельної ділянки та генеральний план забудови м. Новоселиця.

В 2013 році ВК Новоселицької міської ради повідомив позивача про те, що в результаті внесення ними змін у земельно-кадастрову документацію частина даної земельної ділянки, яка призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, на якій розміщені житловий будинок та господарські будівлі позивача знаходиться в межах земель ДТГО «Львівська залізниця». Як з`ясувалось, підставою передачі землі ДТГО «Львівська залізниця» було вищезазначене рішення від 29 лютого 2004 року, яке прийняте на 15 сесії 4 скликання Новоселицької міської ради Чернівецької області щодо інвентаризації земель та складання державних актів на право постійного користування для функціонування залізничного транспорту. Даним рішенням передано в постійне користування земельну ділянку ДТГО «Львівська залізниця» для функціонування залізничного транспорту та вантажно-пасажирських перевезень в межах населеного пункту м. Новоселиця. Тобто при оформленні технічної документації та передачі ДТГО «Львівська залізниця» земельної ділянки на підставі вищезазначеного рішення у позивача фактично було вилучено значну частку земельної ділянки, в тому числі частину земель на якій розташоване її нерухоме майно.

Відповідно до висновку Новоселицького районного відділу земельних ресурсів № 2418 від 22.08.2006 року щодо прав третіх осіб на земельну ділянку, обмеження та обтяження в її використанні на місцевості відсутні, та виготовлено кадастровий план з описом меж і присвоєнням номеру :01:008:0058. До цього, 21 серпня 2006 року, представниками міської ради складено та підписано акт погодження меж даної земельної ділянки.

Позивач вказує, що на її звернення до Новоселицької міської ради, відповідачі зазначили, що не мають можливості вирішити питання щодо надання у власність вищезазначеної земельної ділянки, оскільки дана земельна ділянка знаходиться в межах території Львівської державної залізниці, яким видано державний акт на право постійного користування та рекомендовано звернутися до суду з питанням вилучення даної земельної ділянки, при цьому відповідачі незважаючи на рішення VI сесії V скликання Новоселицької міської ради від 24 листопада 2006 року фактично уникають його виконання. Вказує, що дане питання Новоселицькою міською радою на розгляд більше не виносилося, а позивачу лише надавалися формальні відписування, що дають підстави вбачати бездіяльність органу місцевого самоврядування, що порушує її права як власника житлового будинку так і права на отримання земельної ділянки у приватну власність.

Згідно вищезазначених правовстановлюючих документів позивач отримала статус домовласника індивідуального домоволодіння за вищевказаною адресою ще в період 1985-1995 років. Земельна ділянка позивача межує із земельною ділянкою відповідача, в особі ДГТО «Львівської залізниці», зокрема в частині, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В 2004 році відповідачі оформивши на спірну земельну ділянку Державний акт попередньо склали з помилками технічну документацію, зокрема щодо площі та межі земель які частково накладаються одна на одну. Факт такої помилки фактично визнавався і за текстами відповідей, які надсилали заявнику на її письмові звернення представники міської ради.

На підставі викладеного позивач вважає, що Новоселицька міська рада також порушила норми земельного законодавства при видачі відповідачу Державного акту на земельну ділянку, адже одночасно й передала частину земельної ділянки позивача, яка раніше була передана належним чином із встановленням меж земельних ділянок у натурі (на місцевості).

Під час розгляду справи представником позивача була подана заява про зменшення заявлених вимог позову, відповідно до яких просить визнати частково недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою виданий ДТГО «Львівська залізниця» серії ЯЯ № 350122 від 03 жовтня 2005 року, виданого на підставі Рішення Новоселицької міської ради від 29 лютого 2004 року, в частині накладення земельної ділянки площею 0,0860 га на земельну ділянку позивача, що розташована в АДРЕСА_1 , зобовязавши міську раду внести відповідні зміни до даного рішення.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, просив їх задовольнити та надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача - Новоселицької міської ради заявлені вимоги позову визнав в повному обсязі, та підтвердив, що відповідно до представлених позивачем матеріалів справи вбачається накладення меж земельної ділянки, що надана в користування відповідачу на земельну ділянку позивача.

Представник відповідача - ДТГО «Львівська залізниця» в судовому засіданні запепречував щодо задоволення вимог позову, вважаємо обставини, викладені у позовній заяві, недоведеними, а вимоги позивача безпідставними з посиланням на те, що право відповідача на земельну ділянку в м. Новоселиця виникло задовго до отримання державного акту на право постійного користування серії ЯЯ №350122 на підставі рішення Новоселицької міської ради 15 сесії 4 скликання від 29 лютого 2004 року та значно раніше прийняття ВК Новоселицької міської ради рішення № 11/5 від 27.08.1982 року про відведення позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,06 га для будівництва індивідуального житлового будинку.

Представник відповідача вказує, що ст. 68 ЗК України, ст. 11 ЗУ «Про транспорт» та ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» передбачають, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення під залізничним полотном та його облаштуваннями, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно - побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Такі землі призначені для виконання покладених на підприємства і організації залізничного транспорту завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів залізничного транспорту.

Розміри земельних ділянок, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Обставини набуття спірною земельною ділянкою статусу державної форми власності і такої, що належить до земель залізничного транспорту, а саме до земель спеціального призначення, визначаються законодавство УРСР, конституції СРСР, законодавчими актами СРСР та урядовими постановами, прийнятими до прийняття Акту проголошення незалежності держави України в 1991 році.

Так, право відповідача на користування спірною земельною ділянкою відповідно до абз. 2, 4 ст. 4 ЦК УРСР виникло з адміністративних актів, які визначали порядок та умови набуття залізницями права користування землями залізничного транспорту, умови їх передачі іншим особам, а саме 29 листопада 1922 року ІІІ сесією ВУЦВК шостого скликання був прийнятий ЗК УСРР, який закріпив націоналізацію землі і скасування приватної власності на неї, заборонив купівлю-продаж, оренду та інші правовідносини, визначав правовий режим міських земель, земель спеціального призначення та земель державного запасу. Відповідно до діючого на той час законодавства, а саме у 1960 році (згідно плану смуги відведення Моши - Окниця,) права Залізниці на землі смуги відведення в адміністративних межах Новоселицької міської ради, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п. 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦВК СРСР від 15.12.1928).

План смуги відведення Моши - Окниця розроблений проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1960 році, який є проектно-технічною документацією, та у розумінні ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при наданні у власність земель.

Із прийняттям постанови Ради Міністрів СРСР від 31.12.1954 року "Про єдиний державний облік земельного фонду СРСР", якою зобов`язано вести єдиний державний облік, а також державну реєстрацію всіх землекористувань єдиного державного земельного фонду управліннями землеустрою, така реєстрація земель Залізниці у адміністративних межах м. Новоселиця здійснювалась на підставі зазначеного вище Плану смуги відведення. Лише у 1975 році відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 09.04.1975 № 172 «Про видачу землекористувачам державних актів на право користування землею», яку видано на виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 06.03.1975 № 199 «Про видачу землекористувачам державних актів на право користування землею» передбачено оформлення державних актів на право користування землею колгоспам, радгоспам та іншим землекористувачам, дія якої не поширювалась на правовідносини які виникли до її прийняття, а відтак станом на момент виникнення у Залізниці у 1960 році права на землекористування у Залізниці не могло бути Державного акту на землю, а існував лише План смуги відведення лінії Моши - Окниця.

Починаючи з 1977 року, відповідно до постанови Ради Міністрів Української PCP № 400 від 29.07.1977 року «Про порядок ведення державного земельного кадастру», було запроваджено ведення землевпорядною службою системи Міністерства сільського господарства СРСР державного земельного кадастру, до якого включалися дані реєстрації землекористувань, а його ведення здійснювалося за формами кадастрової документації, до яких належали земельно-кадастрова книга підприємства, організації, установи, яким земля надана в постійне або довгострокове користування, державна земельнокадастрова книга району/міста.

Із врахуванням діючих у період складання плану смуги відведення норм Земельного кодексу УРСР від 25.10.1922 року, загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦБК СРСР від 1928 року, усі землі, які знаходилися фактично у виключному віданні уповноважених органів (в тому числі Народного Комісаріату СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їх згоди, можуть бути вилучені лише у спеціальному порядку.

Таким чином представник позивача вважає законним право користування Залізницею землями в межах смуги відведення, згідно Плану смуги відведення лінії Моши - Окниця Львівської залізниці в адміністративних межах міста Новоселиця.

Вислухавши пояснення учаників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 27 серпня 1982 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Новоселицької міської ради № 11/5, з земель м. Новоселиця, позивачу ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 0,06 га з дозволом на будівництво індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення позивачу, як забудовнику, було винесено в натурі дану земельну ділянку на місцевості та надано дозвіл на проведення будівельних робіт відповідно до плану забудови садиби затвердженого архітектором Новоселицького району 09 вересня 1982 року. 08 вересня 1982 року, між ОСОБА_1 та відділом КГ ВК Новоселицької міської ради укладено договір на безстрокове користування земельною ділянкою призначеної для будівництва індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 . Даний договір відповідно до норм діючого законодавства було зареєстровано в реєстрі за №1025.

Так, 29 листопада 1985 року, відповідно до рішення ВК Новоселицької міської ради за № 277 затверджено акт про завершення будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 та закріплено у тимчасове користування залишки земельної ділянки. На підставі вказаного рішення 12.12.1985 року було видано свідоцтво про право власності на відповідний житловий будинок. 27 квітня 1995 року, рішенням ВК Новоселицької міської ради № 95 затверджено за забудовником самовільно зведений гараж літ. «Г», та на підставі даного рішення 12.12.1985 року, було видано свідоцтво про право власності.

Таким чином, ОСОБА_1 набула право постійного (безстрокового) користування на зазначену земельну ділянку розташовану в АДРЕСА_1 у 1982 році, та з вересня 1982 року по даний час безперешкодно користується даною земельною ділянкою відповідно до її цільового призначення.

Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року підтверджено, що розташування крайньої межі земельної ділянки знаходиться на відстані більш ніж 50 метрів від осі залізничної колії.

Відповідно до ст.ст. 84, 86 ЗК Української СРСР (в ред. 1970 року), якій діяв на час надання позивачу спірної земельної ділянки було передбачено, що до земель міст належать усі землі що розташовані в межах міста та до їх складу входять як землі міської забудови так і землі залізничного транспорту та дані землі перебувають у відданні міських рад народних депутатів. Ст. 90 ЗК Української СРСР було передбачено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою.

Таким чином спірна земельна ділянка позивачу була надана компетентним органом у постійне користування, а саме для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з дотриманням усіх норми діючого на той час законодавства та яка безперервно та безперешкодно перебуває у її користуванні по даний час.

Відповідно до п.п. 3, 4 висновку судової земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року, вказано що межі земельної ділянки, яка є у користуванні ОСОБА_1 та земельна ділянка яка перебуває у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», перетинаються. Зокрема вбачається накладення однієї земельної ділянки на іншу у площі яка дорівнює 0.0860 га.

Відповідно до ситуаційного плану який додається до висновку судової земельно-технічної експертизи № 483 від 11 серпня 2015 року, зазначено, що лінії проміри від осі колії залізниці до крайньої межі земельної ділянки ОСОБА_1 фактично складають з обох крайніх боків відстань у 54,18 та 55,31 м. Межа земельної ділянки, що знаходиться у постійному користуванні ДТГО «Львівська залізниця», згідно державного акту про право постійного користування серії ЯЯ № 350122 від 03.10.2005 року складає з обох крайніх боків відстань у 80,38 м. та 78,29 м.

Як зазначено у висновку експерта межа смуги відведення земельної ділянки ДТГО «Львівська залізниця», в адміністративних межах м. Новоселиця в районі будинку АДРЕСА_1 відповідно до нормативного документу СН 478-74 «норм відводу земель для залізниць», затверджених держкомом Ради Міністрів СРСР у справах будівництва від 19.12.1974 року № 274 введених в дію з 01.01.1975 року складає відстань у 22,00 м. від осі залізничного полотна.

Згідно оглянутого в судовому засіданні «Плана полосы отвода линии Моши-Окница» від 20.02.1960 року вбачається, що лінія смуги відведення від осі залізничної колії в напрямку земельної ділянки позивача складає 30 м., а відстань до ґрунтової дороги 80 м. та між ними у 50 м. розташована «Пашня», що ніяким чином не підтверджує право відповідача на користування земельною ділянкою на відстань більш ніж 30 м., а твердження представника є помилковим та спростовуються висновком експерта від 11.08.2015 року.

Таким чином мінімальна відстань від крайньої межі земельної ділянки наданої у власність ОСОБА_1 згідно рішення Новоселицької міської ради від 25.11.2006 року до напрямку колії залізниці складає 32,18 м. (54,18 22,00). Отже будь які правові підстави щодо права користування відповідача земельною ділянкою, яка виділена позивачу були відсутні ще у 1960 році, зокрема межі земельної ділянки виділено позивачу у 1982 році в межах земель «Пашні - 1960 року», не перетинаються з межами земельної ділянки, яка була фактично надана відповідачу, як смуга відведення у 1960 році, та нормами відводу які діяли на той час. Відповідно до умовних позначень смуга відведення залізниці за матеріалами інвентаризації земель 1960 року на даній ділянці складає 30 м. від осі головної колії, отже ДТГО «Львівська залізниця» не доведено жодним чином її право землекористування на земельні ділянки в межах смуги відведення понад 30 м., що на 7 метрів перевищує норми передбачені документом СН 478-74 «норм відводу земель для залізниць» затверджених держкомом Ради Міністрів СРСР у справах будівництва від 19.12.1974 року №274 введених в дію з 01.01.1975 року.

За наведених обставин твердження представника ДТГО «Львівська залізниця» щодо дій норм відведення обмежених з 01.01.1975 року, спростовуються п. 1 постанови Ради міністрів СРСР № 83 від 27.01.1962 року, відповідно до якої зазначено: «Обязать Министерство путей сообщения по согласованию с Госстроем СССР и Госпланом СССР пересмотреть в трехмесячный срок Инструкцию о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода, утвержденную Министерством путей сообщения 01 ноября 1955 г., имея в виду сократить ширину полосы отвода для железных дорог и защитных лесных насаждений до минимально необходимых размеров и возвратить колхозам, совхозам и другим землепользователям излишние земли, отведенные ранее для нужд железнодорожного транспорта».

Згідно із положенням п. 5 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» громадяни, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

В судовому засіданні достовірно встановлено що земельна ділянка позивача знаходиться на відстані більш ніж 50 м. від осі головної колії і була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд які належать їй на праві власності з 1985 року.

Згідно ч.1 ст.155 ЗК України «Уразі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним».

Згідно ч.2 ст.158 ЗК України «Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян».

Згідно ч.5 ст.116 ЗК України «Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом».

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України «Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків».

Згідно п.п. б, г, д ч.3 cm.152 ЗК України «Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів».

В свою чергу, згідно п.п. З, 4, 5, 10 ч. 2 cm. 16 ЦК України «Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб».

Згідно п.п. б п.18 Постанови Пленуму ВСУ№7 від 16.04.2004 року «Вирішуючи земельні спори, суди мають виходити з того, що згідно cm. 119 ЗК України передача громадянину у власність або в користування земельної ділянки, якою він добросовісно, відкрито і безперервно користується протягом 15 років за відсутності документів на право на цю земельну ділянку, здійснюється у порядку, встановленому ЗК України».

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року суди мають захищати права всіх суб`єктів права власності на землю та на господарювання на ній при вирішенні земельних спорів.

Згідно п.2 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «За загальним правилом розмежування компетенції судів з розгляду земельних та пов`язаних із земельними відносинами майнових спорів відбувається залежно від суб`єктного складу їх учасників. Ті земельні та пов`язані із земельними відносинами майнові спори, сторонами в яких є юридичні особи, а також громадяни, що здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статус суб`єкта підприємницької діяльності, розглядаються господарськими судами, а всі інші в порядку цивільного судочинства».

Пунктом 4 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року визначено, що «Згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів».

Згідно п.11 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вшучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність».

Згідно п.п. г п.18 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розд. X Перехідні положення ЗК, одержані ними до 1 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством». Цим підтверджується, що у Позивача є всі права на ту частину земельної ділянки, яка була за документами самозахвачена у нього Відповідачем.

Порушення земельного законодавства при наданні земельної ділянки Відповідачу випливає також із положень абзагіу 3 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року - згідно якого «Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений ст.ст. 140, 141 ЗК України - перелік підстав для цього є вичерпним».

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1-го від 17.07.1997 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Потреба відповідних органів чи осіб виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPine v. theCzechRepublic), заява № 36548/97, п.58, ECHR 2002-VIII) (Рішення Європейського суду з прав людини Справа "Рисовський проти України" (Заява № 29979/04) від 20.10.11). Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладені та вищезазначені норми Закону, суд вважає, що підстави, які викладені позивачем обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами по справі та знайшли своє відображення в судовому засіданні, а тому вимоги позову, щодо визнання частково недійсним державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, що виданий відповідачу, в частині його накладення на земельну ділянку позивача підлягають до задоволення.

Зважаючи на вищевикладене, відповідно до вимог ст.ст. 68, 84, 86, 116, 119, 140, 141, 152, 155, 158 ЗК України, ст.ст. 84, 86, 90 ЗК Української СРСР (в ред. 1970 року), ст. 16 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про транспорт», ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт», п.п. 1, 2, 4, 8, 11, 18, 25 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004 року, п. 5 постанови Верховної Ради Української PCP від 18 грудня 1990 року № 562-XII «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст.ст. 7-11, 71, 94, 99, 100, 102, 160-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Новоселицької міської ради Чернівецької області, Державного територіального галузевого об`єднання «Львівська залізниця» про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку - задовольнити частково.

Визнати частково недійсним Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою виданий ДТГО «Львівська залізниця» серії ЯЯ № 350122 від 03.10.2005 року, на підставі Рішення Новоселицької міської ради від 29.02.2004 року, в частині накладення земельної ділянки площею 0,0860 га на земельну ділянку ОСОБА_1 , що розташована в АДРЕСА_1 .

В частині інших вимог позову відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Новоселицький районний суд Чернівецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: