Справа № 825/3792/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м.Чернігів Справа № 825/3792/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача Абрамової Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

14.12.2015 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернулась до суду з адміністративним позовом до державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни від 30.11.2015 № 26599545 і зобов'язати державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамову Наталію Анатоліївну зареєструвати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни від 30.11.2015 № 26599545 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачу було подано усі документи для встановлення відповідності заявлених прав ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1, документам, що їх посвідчують.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити, оскільки останній в оскаржуваних правовідносинах діяв у межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін та представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 05.11.1997 ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4, згідно якого вона придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений 05.11.1997 державним нотаріусом Торезької держнотконтори Дубічем М. та зареєстрований у реєстрі за № 3-2963 (а.с.10).

17.07.1997 вищевказаний договір був зареєстрований у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Тореза» за № 156.

24.11.2015, з метою державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, позивачка звернулась із заявою до Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області.

Рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамовою Наталією Анатоліївною від 30.11.2015 № 26599545 позивачці відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, що подані документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: із договору купівлі-продажу квартири вбачається, що ОСОБА_1 купила квартиру НОМЕР_1, розташовану у будинку НОМЕР_2, проте у заяві про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно заявницею вказано адресу об'єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 (а.с.12).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Статтею 181 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-IV визначено режим рухомих та нерухомих речей, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Приписами статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Статтею 8 Закону № 1952-IV визначені повноваження органу державної реєстрації прав, зокрема, орган державної реєстрації проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації, забезпечує ведення Державного реєстру прав.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор прав на нерухоме майно (далі - державний реєстратор) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Відповідно до статті 15 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Приписами частини 2 названої статті визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав, порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 17 Закону № 1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов'язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом (частина 1 статті 19 Закону № 1952-IV).

В той же час, частиною 1 статті 24 Закону № 1952-IV встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Аналогічні положення закріплені і у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868.

Тобто, з системного аналізу вищевказаних норм Закону № 1952-IV вбачається, що державний реєстратор при вирішенні питання щодо державної реєстрації права власності повинен надавати оцінку відповідності заявлених прав правовстановлюючим документам та законності набуття таких прав.

Так, з рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни від 30.11.2015 № 26599545 вбачається, що підставою для відмови ОСОБА_1 у державній реєстрації прав та їх обтяжень стало те, що подані останньою до відповідача документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме: згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 купила квартиру НОМЕР_1, розташовану у будинку НОМЕР_2, проте у заяві про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно заявницею вказано адресу об'єкта нерухомого майна: АДРЕСА_1 (а.с.12).

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, передбачений статтею 24 Закону № 1952-IV, є вичерпним.

У свою чергу, як встановлено у судовому засіданні, позивачкою до заяви від 24.11.2015 про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно було додано пакет документів, зокрема: договір купівлі-продажу квартири від 05.11.1997, посвідчений державним нотаріусом Торезької держнотконтори Дубічем М. та зареєстрований у реєстрі за № 3-2963; паспорт серії ВС 464416, виданий Торезьким МВ УМВС України в Донецькій області; технічний паспорт на квартиру (а.с.10,15,16,39-41), які містять чітку інформацію про місцезнаходження квартири позивачки, речові права на яку підлягали реєстрації, а саме: АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення з формальних підстав було відмовлено позивачці у реєстрації прав на належне їй нерухоме майно, чим допущено порушення вимог пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV.

При цьому, Пленум Вищого адміністративного суду України у своїй постанові від 18.09.2015 № 20 «Про огляд практики розгляду справ, які виникають зі спорів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначив, що у разі, коли інформацію, яка відсутня у правовстановлюючому документі, державний реєстратор може дізнатися із загальнодоступних джерел або з інших документів, доданих до заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то відмова у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі пункту 4 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV (подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують), є протиправною.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни від 30.11.2015 № 26599545 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень і задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Стосовно позовної вимоги позивачки про зобов'язання державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни зареєструвати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Так, частиною 4 статті 9 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналіз вищенаведеної норми дає підстави вважати, що державний реєстратор має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. До виключної компетенції цього органу належить і прийняття рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень чи відмову у реєстрації за наявності до того передбачених законом підстав, зобов'язуючих його приймати такі рішення.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015 (справа № 819/1849/13-а).

У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

У зв'язку з чим, позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобов'язання державного реєстратора Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни зареєструвати за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 не підлягає задоволенню.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

А тому, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і зобов'язати Державного реєстратора реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамову Наталію Анатоліївну повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.11.2015 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до частини 1 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Так, згідно частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то суд вважає за необхідне присудити останній за рахунок бюджетних асигнувань Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамової Наталії Анатоліївни від 30.11.2015 № 26599545 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язати Державного реєстратора реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області Абрамову Наталію Анатоліївну повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.11.2015 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Присудити ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Реєстраційної служби Чернігівського районного управління юстиції Чернігівської області судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Падій