Справа № 812/662/15
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Ковальова Т.І.
Суддя-доповідач - Казначеєв Е.Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2016 року справа №812/662/15

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Казначеєва Е.Г., суддів Васильєвої І.А., Жаботинської С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 р. у справі № 812/662/15 (головуючий І інстанції Ковальова Т.І.) за позовом Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Красноріченське» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2015 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Красноріченське" про стягнення адміністративно - господарських санкцій в сумі 28510,53 гривень та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 12829,50 гривень.

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, позивач просив скасувати постанову суду першої інстанції, як прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовано скаргу тим, що відповідачем не виконані вимоги чинного законодавства, щодо додержання встановленого нормативу створення робочих місць для інвалідів, що обумовлює притягнення його до відповідальності за невиконання вимог чинного законодавства.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Красноріченське» є юридичною особою та зареєстровано в Луганському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів (а.с.7, 29-35).

Відповідачем до позивача було подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013 рік від 24.02.2014 року, відповідно до якого у відповідача у 2013 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у ТОВ «Красноріченське» в 2013 році становила 57 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1, а також кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року № 875-XII (далі - Закону № 875-XII), - 2 особа (а.с.8, 38).

Відповідно до матеріалів справи, відповідачу нарахована сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць по працевлаштуванню інвалідів у розмірі 28510,53 грн. та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 12829,53 грн. (а.с.9).

Предметом апеляційного оскарження є правомірність нарахування позивачем сум адміністративно-господарських санкції та пені.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позовних вимог виходив з того, що матеріали справи свідчать про виконання відповідачем обов'язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів та вжиття певних заходів по забезпеченню працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів із зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідачем протягом 2013 року до центру зайнятості подавались звіти про наявності вакансій для інвалідів за період з січня 2013 року по липень 2013 року за формою № 3-ПН затвердженою наказом Мінпраці України 19.12.2005 року № 420 (а.с.39-45).

З матеріалів справи вбачається, що на підприємстві до 31 липня 2013 року був працевлаштований один інвалід, а з 31 липня 2013 року по 29 грудня 2014 року на підприємство було працевлаштовано ОСОБА_2, яка є інвалідом, що підтверджується наказом ТОВ «Красноріченське» від 31.07.2013 року № 62-лс, копією трудової книжки та довідкою МСЕК № 099287 (а.с.75-77)

Таким чином, з 31 липня 2013 року кількість інвалідів - штатних працівників, які працюють у відповідача, відповідає вимог статті 19 Закону № 875-XII, що не спростовується позивачем.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, нормами Закону № 875-XII, Закону України «Про зайнятість населення» (далі - Закон № 5067-VI), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Порядком № 70.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини восьмої статті 69 ГК України, підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування неповнолітніх, інвалідів, інших категорій громадян, які потребують соціального захисту. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом.

Згідно з частини 3 статті 18-1 Закону № 875-XII, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Частиною 1 статті 19 Закону № 875-XII закріплено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 875-XII, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно з пункту 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. № 70 (далі - Порядок № 70), звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 01 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом. Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 5 зазначеного Закону, держава гарантує у сфері зайнятості додаткове сприяння у працевлаштуванні окремих категорій громадян.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 50 Закону № 5067-VI, роботодавці беруть участь у здійсненні заходів щодо забезпечення зайнятості населення шляхом створення умов для реалізації громадянами права на працю.

Відповідно до підпункту 1 пункту 4 частини 3 статті 50 Закону № 5067-VI, роботодавці зобов'язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420 відповідно до статті 19 1 Закону України «Про інформацію», статті 20 Закону України «Про зайнятість населення», затверджено зокрема форму звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» та інструкцію щодо її заповнення.

Відповідно до вказаної Інструкції, Відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи й організації, їх структурні підрозділи та філії незалежно від форми власності та господарювання повинні за наявності вакансій у повному обсязі подавати інформацію про наявність вільних робочих місць (вакансій) центрам зайнятості за місцем їх реєстрації як платника страхових внесків.

Також, Міністерством соціальної політики України видано наказом № 316 від 31.05.2013 року відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України «Про зайнятість населення», затверджено форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядку її подання».

Згідно з вимогою пункту 2.1 цього Порядку, така звітність подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

У статті 218 ГК України закріплено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним порушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналіз положень законодавства дає підстави для висновку про те, що обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів.

Законодавством на підприємство покладається обов'язок створення робочих місць для інвалідів та інформувати про кількість створених робочих місць зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Невиконання цього обов'язку зумовлює накладення на суб'єкта господарювання адміністративно-господарських санкцій, крім випадків, коли підприємством буде доведено вжиття всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. В той же час обов'язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду України від 02.04.2013 року у справі №21-95а13, яке у відповідності з вимогами частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, враховано судом апеляційної інстанції при розгляді справи.

Крім цього, у постанові від 20 червня 2011 року (справа № 21-60а11) Верховний Суд України зазначив, що обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. У зв'язку з тим, що Підприємством вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження Підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Як вже зазначалось вище, відповідачем протягом 2013 року до відділені Фонду соціального захисту інвалідів подавались щомісячно звіти форми № 3-ПН про наявність вакансій для інвалідів.

Вищенаведені обставини підтверджуються матеріалами справи, сторонами у справі не заперечуються та не спростовуються.

Таким чином, оскільки відповідачем було створено необхідну кількість робочих місць для інвалідів у 2013 році, завчасно подано звітність, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем вжито необхідні заходи для виконання свого обов'язку із забезпечення нормативу робочих місць для інвалідів та недопущення господарського правопорушення.

Позивач всупереч з вимогами частини 2 статті 19 Конституції України, безпідставно та за відсутністю складу правопорушення наклав на відповідача адміністративно-господарські санкції.

Доводи апелянта про те, що звітування відповідача перед центром зайнятості про наявність вакантних місць для інвалідів не може бути підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання нормативу робочих місць для вказаної категорії осіб, колегія суддів не приймає через необґрунтованість, оскільки сам факт відсутності на підприємстві працевлаштованих інвалідів не є безспірною ознакою наявності відповідальності підприємства, яка могла настати лише у випадку, не вчинення останнім прямо передбачених законодавством заходів щодо працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не знайшли свого належного підтвердження в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін постанови суду першої інстанції, відмови в задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 200, 205, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Луганського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 р. у справі № 812/662/15 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 р. у справі № 812/662/15 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Е.Г. Казначеєв

Судді: І.А.Васильєва

С.В. Жаботинська