Справа № 800/
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року м. Київ справа № 800/

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого суддіГоловчук С.В. (суддя-доповідач),
суддівЗаїки М.М.,
Кочана В.М.,
Ліпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

секретар судового засідання Пасічніченко А.А.,

за участю позивача та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а :

09 грудня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) від 10 листопада 2015 року № 269/пп-15 про відмову в рекомендуванні для призначення на посаду судді Голопристанського районного суду Херсонської області і виключення з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 10 листопада 2015 року, а також зобов'язання ВККС повторно розглянути питання про рекомендування кандидата на посаду судді ОСОБА_6 для призначення на посаду судді Голопристанського районного суду Херсонської області. Посилався на те, що рішення прийнято з порушенням вимог чинного законодавства. Вказував, що ВККС приймаючи оскаржуване рішення, вважала, що кандидат на посаду судді ОСОБА_6 не може бути рекомендований на посаду судді та підлягає виключенню з резерву на заміщення вакантних посад суддів, оскільки на час звернення із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше (станом на 03 грудня 2012 року) підтверджений період постійного проживання в Україні є меншим ніж десять років. При цьому відповідач керувався відомостями Державної міграційної служби України, за якими термін проживання на території України відраховано з дати отримання дозволу на імміграцію в Україну - з 28 лютого 2003 року. Вважаючи висновки ВККС щодо періоду постійного проживання в Україні помилковими, оскільки постійно проживав в Україні з серпня 2000 року, просив суд задовольнити позовні вимоги.

У запереченнях на позов ВККС просить відмовити у задоволенні позову. Вказує, що ОСОБА_6 не відповідає встановленим статтею 127 Конституції України вимогам щодо періоду проживання кандидата на посаду судді на території України (не менш десяти років), оскільки на законних підставах проживає в України з дня отримання дозволу на імміграцію, тобто з 28 лютого 2003 року. Враховуючи, що із заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше позивач звернувся 03 грудня 2012 року, вказані обставини перешкоджають перебуванню ОСОБА_6 у резерві на заміщення вакантних посад суддів.

В судовому засіданні позивач та представник відповідача підтримали свої доводи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи видно, що 03 грудня 2012 року ОСОБА_6 звернувся до ВККС з заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше, оголошеному рішенням Комісії від 05 листопада 2012 року № 1317/пп-12.

Рішенням ВККС від 13 грудня 2012 року № 1858/пп-12 позивач допущений до участі у доборі кандидатів на посаду судді вперше та складення анонімного тестування (іспиту) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права.

20 грудня 2012 року ОСОБА_6 успішно пройшов анонімне тестування (іспиту) на виявлення рівня загальних теоретичних знань у галузі права і рішенням Комісії від 25 грудня 2012 року № 1867/пп-12 направлений до Національної школи суддів України для проходження спеціальної підготовки.

Після проходження спеціальної підготовки, рішенням ВККС від 29 серпня 2013 року № 381/пп-13 позивач допущений до складення кваліфікаційного іспиту.

За результатами проведеного у вересні 2013 року кваліфікаційного іспиту ОСОБА_6 набрав 75 балів і рішенням Комісії від 13 грудня 2013 року № 1127/пп-13 визнаний таким, що успішно склав кваліфікаційний іспит, та зарахований до резерву на заміщення вакантних посад суддів.

Рішенням ВККС від 14 травня 2015 року № 33/пп-15 оголошено конкурс на зайняття 145 вакантних посад суддів у місцевих судах загальної юрисдикції.

22 травня 2015 року позивач подав до Комісії заяву про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Голопристанського районного суду Херсонської області.

Відповідно до рішення ВККС від 11 вересня 2015 року № 145/пп-15 ОСОБА_6 визначено попереднім переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді Голопристанського районного суду Херсонської області.

Рішенням ВККС від 10 листопада 2015 року № 269/пп-15 відмовлено ОСОБА_6 в рекомендуванні для призначення на посаду судді Голопристанського районного суду Херсонської області і виключено його з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 10 листопада 2015 року.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина третя статті 2 КАС України).

Для зайняття посади професійного судді у судах загальної юрисдикції Конституцією України і Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) передбачено спеціальні вимоги і процедури, які стосуються порядку призначення на посаду судді вперше.

Так, відповідно до частини третьої статті 127 Конституції України на посаду судді може бути рекомендований кваліфікаційною комісією суддів громадянин України, не молодший двадцяти п'яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж роботи у галузі права не менш як три роки, проживає в Україні не менш як десять років та володіє державною мовою.

Аналогічні вимоги до кандидатів щодо громадянства, віку, стажу, строку проживання в Україні та володіння державною мовою встановлені частиною першою статті 65 Закону № 2453-VI.

З матеріалів справи видно, що звертаючись до ВККС з заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше, позивач зазначив, що проживав на території України з серпня 2000 року, тобто на час звернення (03 грудня 2012 року) проживав на території України більше десяти років.

Проте, приймаючи рішення від 11 листопада 2015 року про виключення з кадрового резерву ОСОБА_6, ВККС виходила з того, що підтверджений період його постійного проживання в Україні є меншим, ніж десять років, оскільки відповідно до листа Державної міграційної служби України від 16 жовтня 2015 року № 6.4/9909-15 позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну 28 лютого 2003 року. 11 березня 2003 року він отримав посвідку на постійне проживання в Україні; громадянство України набув за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України» та 19 серпня 2005 року отримав довідку № 290 про реєстрацію громадянином України. Тобто, з дня отримання дозволу на імміграцію до дня звернення з заявою про участь у доборі кандидатів на посаду судді вперше підтверджений період постійного проживання ОСОБА_6 в Україні є меншим, ніж десять років.

Проте, з таким висновком погодитись неможливо.

Із змісту анкети кандидата на посаду судді ОСОБА_6 видно, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Гардабані Грузія, мав громадянство Грузії; у пункті 2.11 анкети вказав, що проживає в Україні з серпня 2000 року за адресою: АДРЕСА_1.

Після розпаду колишнього Союзу радянських соціалістичних республік у 1991 році Грузинська та Українська республіки перетворені в сучасні держави Грузію та Україну.

Законом України від 12 вересня 1991 року №1543-XII «Про правонаступництво України» визначено правовий статус іноземців, їх права та обов'язки. Так, статтею 9 цього Закону визнано право всіх громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, на громадянство України. Україна гарантує забезпечення прав людини кожному громадянину України незалежно від національної приналежності та інших ознак відповідно до міжнародно-правових актів про права людини.

Порядок збереження, набуття і втрати громадянства України регламентується Законом про громадянство України (стаття 9 Закону №1543-XII).

04 лютого 1994 року прийнято Закон України № 3929-XII «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3929-XII), яким передбачено право іноземців отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання в Україну, якщо він: перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України (стаття 3).

Крім того, статтею 6 цього Закону передбачено, що відповідно до Конституції та Закону України «Про громадянство України» іноземці можуть набути громадянства України (натуралізуватися). Іноземцям, які постійно проживають в Україні, гарантовано право на освіту нарівні з громадянами України.

Закон України «Про громадянство України» № 2235-III прийнятий 18 січня 2001 року.

Набуття громадянства України за територіальним походженням встановлено статтею 8 і передбачає, що особа, яка сама або хоча б один з її батьків, дід чи баба, повнорідні брат чи сестра народилися або постійно проживали до 16 липня 1990 року на території, яка стала територією України відповідно до статті 5 Закону України "Про правонаступництво України", а також на інших територіях, що входили до складу Української Народної Республіки, Західно-Української Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, що взяв зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її діти реєструються громадянами України.

В судовому засіданні позивач пояснив, що у серпні 2000 року у неповнолітньому віці (15 років) приїхав з колишньої Грузинської радянської соціалістичної республіки до старших рідних братів, які на той час були громадянами України, та проживали у гуртожитку Херсонського національного технічного університету. З цього часу позивач навчався у одинадцятому класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів м. Херсона № 53, яку закінчив у 2001 році, здобувши повну загальну середню освіту, та отримав атестат про повну загальну середню освіту у червні 2001 року.

Відповідно до пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 1995 року № 1074 «Про Правила в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію», який регулював оформлення документів іноземцям на право перебування в Україні, іноземці, які не досягли 18-річного віку, звільняються від реєстрації паспортних документів.

Отже, на час приїзду в Україну у серпні 2000 року позивач перебував в Україні на законних підставах.

Пояснення ОСОБА_6 щодо часу та мети приїзду в Україну та обставин, з якими був пов'язаний такий переїзд, підтверджуються фактом набуття позивачем громадянства України 19 серпня 2005 року за територіальною ознакою на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» та рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 20 листопада 2015 року у справі № 668/13629/15-ц за заявою ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення, яким заяву задоволено.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_6 згідно довідки, виданої паспортистом Херсонського національного технічного університету від 12 жовтня 2015 року, в період з серпня 2000 року по квітень 2003 року мешкав в гуртожитку АДРЕСА_1.

Судом встановлено факт постійного проживання ОСОБА_6 на території України в період з серпня 2000 року до 02 квітня 2003 року на підставі зібраних письмових доказів та показань свідків.

Закон України «Про імміграцію» № 2491-III (далі - Закон № 2491-III) прийнятий 07 червня 2001 року, тобто після переїзду позивача в Україну.

Відповідно до статті 1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням дозвіл на імміграцію надається поза квотою імміграції (пункт 3 частини 3 статті 4 Закону № 2491-III)

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади, а за неповнолітніх осіб заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники, якими є батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників.

Дія цього Закону поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин у справі, дає підстави для висновку, що ОСОБА_6 у неповнолітньому віці законно приїхав до України до рідних братів з метою постійного проживання та набув громадянство України як повнорідний брат громадян України, а сукупний період його постійного проживання в Україні на законних підставах на час звернення із відповідною заявою до ВККС 03 грудня 2012 року становить більше 10 років.

На час прийняття Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ОСОБА_6 мав дозвіл на імміграцію в Україну, отже, перебував на її території на законних підставах.

Враховуючи, що позивачем підтверджено факт постійного проживання на території України не менш як десять років на час подання до ВККС заяви про участь у доборі

кандидатів на посаду судді вперше, підстав для виключення ОСОБА_6 з резерву на заміщення вакантних посад суддів не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що таке виключення з резерву свідчить про незаконність рішення ВККС від 10 листопада 2015 року № 269/пп-15, отже, воно підлягає скасуванню, та тягне за собою поновлення порушених прав кандидата на посаду судді.

Згідно із частинами 4, 5 статті 73 Закону № 2453-VI Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів на підставі рейтингу кандидатів за результатами кваліфікаційного іспиту, складеного в межах процедури добору суддів (для місцевих судів) або кваліфікаційного оцінювання (для інших судів).

Конкурс полягає у доборі для зайняття вакантної посади судді кандидатом, який серед інших учасників конкурсу має вищу позицію за рейтингом. У разі однакової позиції за рейтингом перевагу має кандидат, який набрав більшу кількість балів із виконаного під час відповідного іспиту практичного завдання, яким перевірена його здатність бути суддею за відповідною спеціалізацією або суддею суду відповідної інстанції, а за однакової кількості балів - кандидат, який має більший стаж роботи в галузі права.

За результатами конкурсного добору Вища кваліфікаційна комісія суддів України надсилає до Вищої ради юстиції відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.

Враховуючи, що рішенням ВККС від 11 вересня 2015 року № 145/пп-15 ОСОБА_6 визначено попереднім переможцем конкурсу на зайняття вакантної посади судді Голопристанського районного суду Херсонської області, підлягають задоволенню вимоги щодо зобов'язання ВККС розглянути питання про рекомендування його на посаду судді вказаного суду.

Керуючись статтями 160, 161, 162, 163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

постановила:

Позов ОСОБА_6 задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 листопада 2015 року № 269/пп-15 про відмову ОСОБА_6 в рекомендуванні для призначення на посаду судді Голопристанського районного суду Херсонської області і виключення ОСОБА_6 з резерву на заміщення вакантних посад суддів з 10 листопада 2015 року.

Поновити ОСОБА_6 у резерві на заміщення вакантних посад суддів з 10 листопада 2015 року.

Зобов'язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України розглянути питання про рекомендування кандидата на посаду судді Тедіашвілі Іллю Ростевановича для призначення на посаду судді Голопристанського районного суду Херсонської області.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та є остаточною.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді М.М. Заїка
В.М. Кочан
Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак