Справа № 826/3580/15
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року м. Київ К/800/37574/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М., Ситникова О.Ф., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Служби безпеки України (далі - СБУ) про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою позивача на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2015 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати протиправними та скасувати накази: СБУ від 28 жовтня 2014 року №10/35, від 27 листопада 2014 року №10/146-ос про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; начальника Управління Служби безпеки України в Донецькій області (далі - УСБУ в Донецькій області) від 2 грудня 2014 року №459-ос про виключення зі списків особового складу;

поновити на посаді оперуповноваженого УСБУ в Донецькій області;

стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Посилався на незаконність звільнення та порушення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2015 року, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом від 5 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати і ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вказує на те, що рішення про звільнення було прийнято в незаконний спосіб та з грубим порушенням вимог Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Зокрема, він не повідомлявся про причини та підстави накладення стягнення.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з наступних підстав.

Сутність військової дисципліни, обов'язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначається Дисциплінарним статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року N 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).

Як зазначено у пункті 1 розділу I цього нормативного акту, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Військова дисципліна зобов'язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (абзац перший пункт 4 розділу 1).

Згідно фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4, будучи співробітником УСБУ в Донецькій області, не виконав розпорядження Центрального управління СБУ від 13 червня 2014 року № 122 «Про комплекс заходів із забезпечення власної безпеки особового складу управлінь СБУ в Луганській та Донецькій областях», начальника УСБУ в Донецькій області, згідно яких, у зв'язку із суспільно-політичною ситуацією, що склалася в м. Донецьку, він повинен був у продовж тижня передислокуватися до м. Маріуполя для подальшого проходження служби. Позивач не лише не виконав вище згадані розпорядження, а з 21 липня 2014 року взагалі перестав з'являтися на службу.

Зазначені обставини свідчать про порушення ОСОБА_4 військової дисципліни, яка виразилася у не виконання вимог наказів командирів.

При визначенні виду стягнення належним чином враховані обставини скоєного, та їх наслідки.

Колегія суддів касаційної інстанції не знаходить підстав, які б свідчили про недотримання вимог щодо порядку призначення і проведення службового розслідування.

Відповідно до підпункту 2.1. пункту 2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування у Службі безпеки України, затвердженою наказом Служби безпеки України від 16 липня 2008 року №547 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 1 серпня 2008 року за №709/15400; далі - Інструкція) однією із підстав для проведення службового розслідування можуть бути факт невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства, наказів начальників (керівників) чи інших розпорядчих документів, що негативно вплинуло на стан виконання покладених на СБУ завдань або створило загрозу здоров'ю чи життю людей, призвело до людських жертв чи інших тяжких наслідків, порушень громадського порядку, прав та законних інтересів осіб, заподіяння шкоди державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян (абзац перший підпункт 2.1. пункту 2. Інструкції).

При цьому, як зазначено у пункті 3 цього нормативного акту, службове розслідування призначається начальником (керівником), який має право віддавати накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Таке розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

У наказі зазначаються підстави для призначення службового розслідування, мета і терміни його проведення, особа (якщо вона встановлена), стосовно якої воно буде проводитись, дані про правопорушення, а також службова особа (особи), якій (яким) доручено його проведення підпункт 3.3. пункту 3).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою до службового розслідування стало не виконання позивачем під час службової діяльності розпоряджень керівництва, що негативно вплинуло на стан виконання покладених на СБУ завдань.

Як зазначено у підпункті 5.7. пункту 5 Інструкції, військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право:

знати підстави проведення стосовно нього службового розслідування;

брати участь у службовому розслідуванні, у т. ч. надавати усні чи письмові пояснення, робити заяви, подавати документи, вимагати додаткового вивчення пояснень осіб, причетних до службового розслідування, а також проведення опитування інших осіб, яким відомі обставини, що досліджуються під час службового розслідування;

звертатись з клопотанням про витребування й залучення до матеріалів розслідування нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації;

висловлювати письмові зауваження щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка його проводить, заявляти про дострокове припинення її (їх) повноважень;

звертатися з обґрунтованим клопотанням у письмовій формі до начальника (керівника), який приймав рішення про призначення службового розслідування, про виведення зі складу комісії з проведення службового розслідування осіб, які особисто заінтересовані в результатах такого розслідування. Про прийняте за результатами розгляду клопотання рішення письмово повідомляється військовослужбовець;

відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів сім'ї чи близьких родичів, коло яких визначено чинним законодавством України;

ознайомлюватися зі змістом матеріалів службового розслідування;

оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені чинним законодавством України ( підпункт 5.7. пункту 5. Інструкції.

Проте, як вірно вказано судами, особи, які проводили службове розслідування, не могли повідомити позивача про результати розслідування, оскільки останній не тільки з 21 липня 2014 року не з'являвся на службі, а й не повідомляв про місце перебування, що змусило членів комісії скласти акт від 15 серпня 2014 року, а прокурором винести постанову про оголошення його в розшук як підозрюваного за ухилення від військової служби.

Позивачем не надано судам доказів, які б свідчили про наявність поважних причин, що перешкоджали йому повідомити про місце свого перебування.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, рішення судів попередніх інстанцій є обґрунтованими і законними, а доводи, викладені в касаційній скарзі - безпідставні.

Як зазначалося вище, судами встановлені обставини, які свідчать про неможливість повідомлення позивача щодо причин та підстав накладення на нього стягнення, оскільки останній з 21 липня 2014 року ухиляється від військової служби, при цьому, не повідомляючи про місце перебування.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, передбаченими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: М.М. Олексієнко

О.Ф. Ситников

І.В. Штульман