Справа № 810/3557/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року 810/3557/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату недоїмки.

Суть спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 від 21.01.2015, рішення № НОМЕР_3 від 21.01.2015 та вимоги про сплату недоїмки № НОМЕР_4 від 21.01.2015.

Ухвалою суду від 23.09.2015 відповідач у справі Тетіївська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Київській області, був замінений на правонаступника Тетіївську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність висновків контролюючого органу про відсутність господарських відносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Проффі», Товариством з обмеженою відповідальністю «Вогнетривпостаченерго», оскільки реальність господарських операцій зі вказаними субєктами господарювання підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, які були надані до перевірки, а чинне законодавство не ставить в залежність можливість отримання платником податків податкової вигоди від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентами. Позивач зазначає, що до перевірки відповідачеві були надані всі первинні документи, які засвідчують реальність господарських операцій, а тому донарахування податкових зобовязань вважає протиправним.

Крім того, позивач вважає необґрунтованою позицію контролюючого органу щодо того, що витрати, які були понесені позивачем по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Валентина», Приватним підприємством «Нива», Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськ Логістик» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аркадія» не належать до витрат, які повязані з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_2, оскільки вважає, що відповідні витрати зумовлені саме здійсненням ним господарської діяльності щодо виготовлення вогнетривкої цегли та її подальшої реалізації іншим субєктам господарювання.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи на те, що позивачем було безпідставно включено до складу витрат ті витрати, які не повязані з господарською діяльністю ФОП ОСОБА_1 Так, зокрема, на думку відповідача, до таких витрат належать витрати, що повязані з придбанням позивачем у ТОВ «Аркадія Плюс» путівок «Моршин курорт» на загальну суму 18 833, 33 грн. та витрати на оплату транспортних послуг, отриманих у ПП «Нива» за перевезення патоки на суму 27 125, 00 грн.

Також, відповідач зазначив про відсутність документального підтвердження здійснення між позивачем та ТОВ «Луганськ Логістик» господарських операцій щодо надання транспортних послуг на суму 4000, 00 грн.

Крім того, відповідач вказав на те, що під час здійснення перевірки позивачем не надано документів, які підтверджують норми витрат пально-мастильних матеріалів (дизельне пальне) на власноруч спроектованому та змонтованому пристрою для випалювання (довипалювання) цегли, у звязку з цим податковий орган вважає, що ФОП ОСОБА_3 безпідставно віднесено до складу витрат вартість придбаних ПММ (ДП) для випалювання (до випалювання) цегли на загальну суму 355 813, 70 грн.

Також, відповідач, посилаючись на акт №716/22-02/35932844 від 24.06.2014 «Про неможливість проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ «Компанія Проффі» () згідно наказу № 314 від 07.05.2014 за період з 01.01.2013 по 31.12.2013», зазначив про те, що ТОВ «Компанія Проффі» відсутнє за податковою адресою, що, на думку контролюючого органу, свідчить про фіктивний характер діяльності вказаного контрагента позивача та унеможливлює здійснення будь-яких господарських операцій між вказаною юридичною особою та ФОП ОСОБА_1

Крім того, відповідачем було зазначено про те, що зі змісту отриманого від ДПІ у Полтавській області акта «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Вогнетивпостаченерго» (Код ЄДРОПУ 36680872) щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «ТКС ПОЛ», їх реальність та повноти відображення в обліку за період з 01.04.2013 по 30.04.2013» вбачається відсутність можливості перевірки первинної документації вказаного контрагента позивача, що на думку відповідача, унеможливлює встановлення факту здійснення ТОВ «Вогнетивпостаченерго» реальної господарської відносини з іншими субєктами господарювання, у тому числі і з ФОП ОСОБА_3

У звязку з цим, відповідач вважає, що вищевказане свідчить про правомірність прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень, рішення та вимоги про сплату недоїмки.

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується телефонограмою про повідомлення представника позивача про судове засідання, у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив.

Присутній у судовому засіданні 09.12.2015 представник відповідача заявив клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження. Вказане клопотання позивача було прийнято судом, про що було постановлено протокольну ухвалу із занесенням до журналу судового засідання. У звязку з цим, подальший розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вищий адміністративний суд України в пункті 11 ОСОБА_4 від 30.11.2009 р. № 1619/10/13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

З 02.12.2014 по 15.12.2014 Тетіївською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєкта підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_5) за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої було складено акт від 29.12.2014 № 514/173/НОМЕР_5.

Як вбачається зі вказаного акта, перевіркою були виявлені наступні порушення вимог законодавства:

- п. 198.1, 198.2, 198.3 та п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у звязку з чим ФОП ОСОБА_1 Ю В. було занижено суму податку на додану вартість на суму 133 344,32 грн.;

- п. 44.1, ст. 44., п. 138.2 ст. 138, пп. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого ФОП ОСОБА_1 було занижено податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування, на суму 111 476,81 грн.;

- ч. 6 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», у звязку з чим ФОП ОСОБА_1 було занижено суму єдиного внеску за період з 01.12.2013 по 31.12.2013 на суму 231 352,38 грн.

Стверджуючи про порушення позивачем положень чинного податкового законодавства, податковим органом було вказано на те, ФОП ОСОБА_1 було завищено суму витрат, повязаних з одержанням доходу, за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 на загальну суму 666 721, 50 грн.

Так, зокрема, посадовими особами податкового органу було зазначено про те, що позивачем безпідставно віднесено до суми витрат, які повязані зі здійсненням господарської діяльності, вартість придбаної у ТОВ «Аркадія Плюс» путівки «Моршин курорт» на загальну суму 18 833, 33 грн., оскільки такі витрати не повязані з підприємницькою діяльністю позивача.

Крім того, відповідачем зазначено про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат вартості придбаних пально-мастильних матеріалів на загальну суму 355 813,70 грн. для випалювання (довипалювання) вогнетривкої цегли. Так, контролюючим органом зауважено, що позивач здійснює випалювання (довипалювання) цегли на власноруч спроектованому та змонтованому пристрої, до якого подається ПММ (ДП). З власних спостережень та випробувань позивачем встановлено, що зазначений пристрій протягом одного циклу випалювання (довипалювання) цегли до 1700 С 1800 С 3,5 годин витрачає 605 літрів ПММ (ДП), про що складено відповідний акт проведення спостереження та перевірки приладу, проте жодних інших документів, які б підтверджували норми витрат ПММ (ДП), до перевірки позивачем надано не було, що на думку відповідача, свідчить про безпідставне віднесення ФОП ОСОБА_3 до суми витрат вартості пального в сумі 355 813,70 грн.

Також в акті перевірки відповідач, посилаючись на акт ДПІ у Ленінському районі м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області «Про неможливість проведення позапланової виїзної перевірки ТОВ «Компанія Проффі» () згідно наказу № 314 від 07.05.2014 за період з 01.01.2013 по 31.12.2013» № 716/22-02/35932844 від 24.06.2014 та акт «Про неможливість проведення перевірки ТОВ «Компанія Проффі», у звязку з незнаходженням за місцем реєстрації» № 181/22-03/35932844 від 12.05.2014, зазначив про те, що діяльність ТОВ «Компанія Проффі» носить фіктивний характер, оскільки вказаний контрагент позивача відсутній за податковою адресою. У звязку з цим, посадові особи контролюючого органу в акті перевірки вказали на те, що дана обставина свідчить про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат, які повязані зі здійсненням господарської діяльності, витрат, що були понесені ФОП ОСОБА_1 по взаємовідносинах з вказаним субєктом господарювання, які становлять 231159,50 грн.

З аналогічних підстав відповідач, посилаючись на акт ДПА у Полтавській області «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Вогнетивпостаченерго» (Код ЄДРОПУ 36680872) щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «ТКС ПОЛ», їх реальність та повноти відображення в обліку за період з 01.04.2013 по 30.04.2013» № 440/16-01-22-06/36680872 від 02.12.2013, зазначив про відсутність можливості проведення перевірки первинної документації вказаного контрагента позивача, що, на думку відповідача, унеможливлює перевірку інформації щодо існування реальних господарських відносин ТОВ «Вогнетривпостаченерго» з іншими субєктами господарювання, у тому числі і з ФОП ОСОБА_3 У звязку з цим відповідач вважає, що ФОП ОСОБА_1 було безпідставно віднесено до суми витрат у квітні 2013 року витрати по взаємовідносинах з ТОВ «Вогнетривпостаченего» на загальну суму 29 790, 00 грн.

Крім того, відповідачем зазначено про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат вартості отриманих від ПП «Нива» транспортних послуг по перевезенню патоки на суму 27125,00 грн., через відсутність звязку між цими послугами та господарською діяльністю позивача.

Також в акті перевірки посадовими особами Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області вказано на те, що позивач не надав до перевірки відповідну первинну та бухгалтерську документацію, яка б підтверджувала реальних господарських операцій між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Луганськ Логістик» по перевезенню вантажу на загальну суму 4800, 00 грн., в результаті чого позивачем було завищено суму витрат на 4000,00 грн.

З тих самих підстав контролюючим органом був зроблений висновок про завищення позивачем податкового кредиту по операціям з контрагентами: з ТОВ «Аркадія Плюс» - на суму 3766,67 грн.; з ТОВ «Компанія Проффі» - 46231,90 грн.; з ТОВ «Вогнетривпостаченерго» - 5958,00 грн.; з ПП «Нива» - 5425,00 грн.; з ТОВ «Луганськ Логістик» - 800,00 грн.; по операціям з придбання ПММ для випалювання (довипалювання) цегли на суму 71162,74 грн.

Також, у звязку з встановленням заниження чистого доходу, отриманого від здійснення підприємницької діяльності, відповідачем в акті перевірки зазначено про, що позивачем невірно визначено суму єдиного соціального внеску, внаслідок чого донарахуванню до сплати до бюджету підлягає ЄСВ у розмірі 231 352, 32 грн.

На підставі акта перевірки Тетіївської ОДПІ ДФС у Київській області було прийнято наступні документи:

- податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015, яким позивачу донараховано грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 125 010,29 грн., у тому числі податкове зобовязання на суму 100 008,23 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 25 002,06 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015, яким позивачу донараховано грошове зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 166 680,40 грн., у тому числі податкове зобовязання на суму 133 344,32 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 33 336, 08 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 21.01.2015, яким позивачу нараховані штрафні санкцій в сумі 11 567,62 грн.;

- вимога №Ф- від 21.01.2015 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 231 352,38 грн.

Не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням та вимогою, позивач звернувся до суду з цим позовом про визнання їх протиправними та скасування, з приводу чого суд зазначає наступне.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено статтею 177 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктами 177.2-177.4 статті 177 ПК України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

П.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України передбачено, що витрати операційної діяльності включають, зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п. 138.2 ст. 138 ПК України).

Згідно з пунктами 138.4-138.5 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку, з урахуванням наступного:

- датою здійснення витрат, нарахованих платником податку у вигляді сум податків та зборів, вважається останній день звітного податкового періоду, за який проводиться нарахування податкового зобов'язання з податку та збору;

- датою визнання та сумою витрат платника податку від здійснення кредитно-депозитних операцій, у тому числі субординованого боргу, є дата визнання процентів (комісійних та інших платежів, пов'язаних зі створенням або придбанням кредитів, вкладів (депозитів) та їх сума, визначені згідно з правилами бухгалтерського обліку.

Для цілей цієї статті під субординованим боргом розуміються звичайні незабезпечені боргові капітальні інструменти (складові елементи капіталу), які відповідно до договору не можуть бути взяті з банку раніше п'яти років, а у випадку банкрутства чи ліквідації повертаються інвестору після погашення претензій усіх інших кредиторів;

- витрати, понесені платником податку, у вигляді благодійних чи інших внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг) до неприбуткових організацій, які згідно з нормами цього розділу враховуються для визначення об'єкта оподаткування платника податку, включаються до складу витрат за датою фактичного перерахування таких внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (п.п.138.8.1 п. 138.8 ст. 138 ПК України).

При цьому, відповідно до п.п. 139.1.1. та п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на: організацію та проведення прийомів, презентацій, свят, розваг та відпочинку, придбання та розповсюдження подарунків (крім благодійних внесків та пожертвувань неприбутковим організаціям, визначених статтею 157 цього Кодексу, та витрат, пов'язаних із провадженням рекламної діяльності, які регулюються нормами підпункту 140.1.5 пункту 140.1 статті 140 цього Кодексу); витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Порядок оподаткування податком на додану вартість визначений Розділом У Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (в тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п. 201.7 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів / послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Відповідно до п. 201. 8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому ст. 183 цього Кодексу. Податкова накладна видається платником податку, якій здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

До обовязкових реквізитів податкової накладної, перелік яких закріплений в підпункті 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, законодавець відносить:

а) порядковий номер податкової накладної;

б) дата виписування податкової накладної;

в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг;

г) податковий номер платника податку (продавця та покупця);

ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку;

д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг;

е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг;

є) ціна постачання без урахування податку;

ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні;

з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку;

и) вид цивільно-правового договору;

і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Досліджуючи правомірність формування позивачем витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, та податкового кредиту, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що 01.04.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Валентина» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу № 0104/12, за умовами якого покупець зобовязався передати у власність покупцю пально-мастильні матеріали (ПММ) на суму, яка вказана в рахунках-фактурах та накладних.

Відповідно до п. 3.1 договору розрахунки за товаром здійснюються по цінах продажу, погоджених сторонами.

Безготівкові розрахунки за товар проводяться безпосередньо між продавцем та покупцем через відділення банку у формі платіжних доручень.

Пунктом 6.1 договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2013 року.

Судом встановлено, що з метою виконання умов вищевказаного договору ТОВ «Валентина» поставило, а ФОП ОСОБА_1 прийняв товар (дизельне пальне) на загальну суму 594 345,92 грн., що підтверджується накладними № 8 від 06.02.2013 на суму 13 457, 27 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 2 242, 88 грн.), № 46 від 27.03.2013 на суму 19 443, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 3 240, 65 грн.), № 13 від 05.03.2013 на суму 12 893, 66 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 2 148, 94 грн.), № 53 від 26.04.2013 на суму 41 518, 96 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 919, 83 грн.), № 29 від 27.05.2013 на суму 26 289, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 4 381, 65 грн.), № 40 від 28.05.2013 на суму 36 146, 26 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 024, 38 грн.), № 40 від 26.06.2013 на суму 35 116, 20 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 852, 70 грн.), № 41 від 26.06.2013 на суму 66 055, 50 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 11 009, 25 грн.), № 44 від 26.07.2013 на суму 53 827, 40 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 8 971, 23 грн.), № 56 від 26.07.2013 на суму 32 096, 26 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5349,38 грн.), № 41 від 27.08.2013 на суму 34 377, 60 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 729, 60 грн.), № 42 від 27.08.2013 на суму 89 760, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 14 960, 00 грн.), № 38 від 25.09.2013 на суму 37 837, 66 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 306, 28 грн.), № 39 від 25.09.2013 на суму 67 868, 45 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 11 311, 41 грн.), № 76 від 25.10.2013 на суму 27 656, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 4 609, 48 грн.).

Судом встановлено, що позивач в повному обсязі розрахувався за придбаний товар, що підтверджується банківськими виписками по рахунку ФОП ОСОБА_1 за 05.02.2013, за 04.03.2013, за 21.03.2013, за 24.05.2013, за 24.05.2013, за 27.05.2013, за 25.06.2013, за 25.06.2013, за 26.06.2013, за 25.07.2013,за 23.08.2013, за 25.09.2013, за 01.10.2013 та за 24.10.2013.

Надалі ТОВ «Валентина» було виписано ФОП ОСОБА_1 наступні податкові накладні:

- податкова накладна № 8 від 06.02.2013 на суму 13 457, 27 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 2 242, 88 грн.);

- податкова накладна № 13 від 05.03.2013 на суму 12 893, 66 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 2 148, 94 грн.);

- податкова накладна № 46 від 27.03.2013 на суму 19 443, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 3 240, 65 грн.);

- податкова накладна № 53 від 26.04.2013 на суму 41 518, 96 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 919, 83 грн.);

- податкова накладна № 29 від 27.05.2013 на суму 26 289, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 4 381, 65 грн.);

- податкова накладна № 40 від 28.05.2013 на суму 36 146, 26 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 024, 38 грн.);

- податкова накладна № 40 від 26.06.2013 на суму 35 116, 20 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 852, 70 грн.);

- податкова накладна № 41 від 26.06.2013 на суму 66 055, 50 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 11 009, 25 грн.);

- податкова накладна № 44 від 26.07.2013 на суму 53 827, 40 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 8 971, 23 грн.);

- податкова накладна № 56 від 26.07.2013 на суму 32 096, 26 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 349, 38 грн.);

- податкова накладна № 41 від 27.08.2013 на суму 34 377, 60 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 729, 60 грн.);

- податкова накладна № 42 від 27.08.2013 на суму 89 760, 00 грн. (у ому числі ПДВ в сумі 14 960, 00 грн.);

- податкова накладна № 38 від 25.09.2013 на суму 37 837, 66 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 6 306, 28 грн.);

- податкова накладна № 39 від 25.09.2013 на суму 67 868, 45 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 11 311, 41 грн.);

- податкова накладна № 76 від 25.10.2013 на суму 27 656, 90 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 4 609, 48 грн.).

Суми ПДВ за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту за звітний період за березень 2013 року, квітень 2013 року, травень 2013 року, за липень 2013 року, за серпень 2013 року, за вересень 2013 року, за жовтень 2013 року, про що свідчать додатки 5 до податкових декларацій з податку на додану вартість за березень 2013 від 22.04.2013, за квітень 2013 від 30.04.2013, за травень 2013 року від 20.06.2013, за липень 2013 від 20.08.2013, за серпень 2013 року від 19.09.2013, за вересень 2013 року від 17.10.2013, за жовтень 2013 року від 19.11.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, вартість пального, використаного позивачем для випалювання (довипалювання) цегли в сумі 355 813,70 грн. була віднесена ним до складу витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, з приводу чого суд зазначає наступне.

Так, судом встановлено, що господарська діяльність позивача повязана з виробництвом та реалізацією цегли.

При цьому, у своїй господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 застосовує власноруч спроектований та змонтований пристрій випалювач цегли, під час роботи якого здійснюється споживання пально-мастильних матеріалів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем встановлено, що в ході роботи вказаного пристрою щодо випалення (довипалювання) цегли при температурі 1800 С, протягом одного циклу, що становить 3,5 годин, випалювачем використовується 605,5 літрів (ПММ) (ДП).

Так, зокрема, такі дослідження позивача були зафіксовані в акті випробування випалювача, що був складений 11.03.2013 комісією, до складу якої увійшли ФОП ОСОБА_1, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7

Позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію, зазначив, що правомірність понесення відповідних витрат щодо використання ПММ в ході застосування вказаного приладу з випалювання (довипалювання) цегли підтверджується вищевказаним актом та відповідними відомостями про використання дизельного пального.

Проте, суд не приймає до уваги такі твердження позивача, у звязку з тим, що вищевказаний акт не є належним документом, що підтверджує норми витрат ПММ (ДП) під час випалювання (довипалювання) цегли протягом відповідного циклу, оскільки вказаний документ складений виключно за участі позивача та інших субєктів господарювання.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які підтверджують наявність у вказаних осіб спеціальних знань в сфері виробництва будівельних матеріалів, що на думку суду, ставить під сумнів обєктивність висновків, які викладені в акті випробування від 11.03.2013.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано до перевірки, та не долучено до матеріалів справи жодної іншої технічної документації, яка б підтверджувала висновки вищевказаного акта випробувань. Зокрема, відсутні будь-які паспорти, сертифікати чи інші документи, які б могли підтвердити технічні характеристики власноруч спроектованого та змонтованого позивачем пристрою для опалювання цегли.

Податковий інспектор Чехіркін О. І., який проводив перевірку та був допитаний судом в якості свідка, підтвердив, що будь-які технічні документи на довипалювач позивачем надані не були, натомість були надані Технічні умови ТУ У 25.3-1:2013 на «Пальники твердопаливні блочні типу ПТБ», які не були прийняті до уваги, позаяк були затверджені директором ТОВ «ОСОБА_8 В.» ОСОБА_1, а отже стосуються діяльності іншого субєкта господарювання. Крім того, у вказаних технічних умовах також не зазначені норми витрати пального.

За таких обставин, враховуючи відсутність належного документального оформлення висновків щодо норм витрат паливно-мастильних матеріалів (дизельне пальне) під час роботи відповідного пристрою з випалювання (до випалювання) цегли, відсутність будь-яких документів на довипалювач, які б підтверджували його технічні характеристики, суд дійшов висновку щодо достатніх правових підстав для списання позивачем ПММ в тих обсягах, які зазначені в акті випробовування, та віднесення до складу валових витрат за 2013 рік вартості придбаних ПММ (ДП) на суму 355 813, 70 грн., та віднесення до складу податкового кредиту ПДВ в сумі 71 162, 74 грн.

Стосовно правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту та витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, вартості путівок, придбаних у ТОВ «Аркадія Плюс», суд зазначає наступне.

ФОП ОСОБА_1 було придбано у ТОВ «ОСОБА_5 плюс» дві путівки на загальну суму 22 600, 00 грн., що підтверджується актами наданих послуг № 22 від 31.12.2013 на суму 6 215, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 1 035, 83 грн.) та № 10 від 15.01.2013 на суму 16 385, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 2 730, 83 грн.), які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем був здійснений повний розрахунок за придбані путівки, що підтверджується банківськими виписками по рахунках контрагентів за 24.12.2012.

Надалі ТОВ «ОСОБА_5 плюс» було виписано позивачу податкову накладну № 23 від 25.12.2012 на суму 22 600, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 3 766, 67 грн.), сума ПДВ за якою була включена позивачем до суми податкового кредиту за лютий 2013 року, що підтверджується додатком до податкової декларації з податку на додану вартість за лютий 2013 року від 16.10.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, вартість путівки також була віднесена позивачем до складу витрат, що, незважаючи на ненадання позивачем ОСОБА_9 обліку доходів і витрат, було підтверджено допитаним в якості свідка податковим інспектором Чехіркіним О. І., який проводив перевірку. При цьому, податковий інспектор зазначив, що позивачем ведеться відповідна ОСОБА_9 обліку доходів і витрат ф.10, що спростовує надані представником позивача твердження про її відсутність.

У відповідь на ухвалу суду про витребування доказів Товариством з обмеженою відповідальністю «Аркадія Плюс» був направлений на адресу суду лист №115 від 04.12.2015, в якому зазначено, що ТОВ «Аркадія Плюс» є санаторієм, а не готелем, а тому окремих послуг по проживанню не надає, а громадяни, які прибувають до санаторію, придбавають путівки.

Отже, наведене свідчить про те, що придбання позивачем путівок у ТОВ «Аркадія Плюс» повязано з санаторно-курортним лікуванням, через що суд не вбачає звязку між понесенням ФОП ОСОБА_1 відповідних витрат та власною господарською діяльністю позивача.

Таким чином, зменшення контролюючим органом податкового кредиту та витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, за результатом аналізу господарських операцій позивача з ТОВ «Аркадія Плюс» відбулося правомірно.

Щодо викладених в акті перевірки твердження контролюючого органу про взаємовідносини позивача з фіктивними контрагентами ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго» суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 07.02.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Проффі» (Продавець) укладено договір №1, за умовами якого продавець зобовязався передати, а покупець прийняти у власність та оплатити відповідний товар (обладнання).

Найменування товару було обумовлено сторонами в пункті 1.1.1 Договору.

Відповідно до п.2.1 договору загальна сума договору становить 175 391, 40 грн. (сто сімдесят пять тисяч триста девяності одна гривня 40 копійок), у тому числі ПДВ в сумі 29 231, 90 грн.

Розрахунок за вказаним договором здійснюється в безготівковій формі (п 2.2 договору).

Пунктом 7 договору передбачено, що дана угода вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх обовязків за даним договором.

Судом встановлено, що з ТОВ «Компанія «Проффі» було передано, а ФОП ОСОБА_1 прийнято товар на загальну суму 175 391, 40 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 29 231, 90 грн.), що підтверджується підписаною сторонами накладною за № 1 від 07.02.2013 та товарно-транспортною накладною за № 1 від 06.02.2013.

Позивач у відповідності до виписки по рахунку ФОП ОСОБА_1 за 07.02.2013 здійснив повний розрахунок за отриманий товар.

Також, Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «Проффі» було виписано позивачу наступні податкові накладні:

- податкова накладна № 207001 від 02.02.2013 на суму 57 633, 66 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 9 605, 61 грн.);

- податкова накладна № 2007002 від 07.02.2013 на суму 59 055, 74 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 9 842, 50 грн.);

- податкова накладна № 2007003 від 07.02.2013 на суму 58 702, 74 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 9 783, 79 грн.);

Суми ПДВ за вказаними податковими накладними були включені позивачем до складу податкового кредиту за звітний період за лютий-березень 2013 року, що підтверджується додатками до податкових декларацій з податку на додану вартість за лютий 2013 року від 16.10.2013 та за березень 2013 року від 22.04.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Вогетривпостаченерго» на підставі усної угоди поставило ФОП ОСОБА_1 товар (цеглу вогнетривку шамотний, мертель вогнетривкий та азбошнур ШАОН 18 мм) на зальну суму 35 748, 24 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 598,04 грн.), про що сторонами було підписано видаткову накладну № ВП-0000110 від 24.04.2013.

Відповідно до виписки по рахунку позивача за 22.04.2013, останній в повному обсязі розрахувався перед вказаним контрагентом за отриманий товар.

Також, ТОВ «Вогнетривпостаченерго» було вписано позивачу податкову накладну № 31 від 23.04.2013 на суму 35 748, 24 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 958, 04 грн.), сума ПДВ за якою була включена позивачем до складу податкового кредиту за квітень 2013 року, про що свідчить додаток до податкової декларації з податку на додану вартість за квітень 2013 року від 30.04.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Стверджуючи про завищення позивачем витрат та податкового кредиту, контролюючий орган посилається на фіктивний характер господарських операцій позивача з контрагентами ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго», з приводу чого суд зазначає наступне.

Відповідно до абз. 10 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. N 996-XIV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Отже, суд приходить до висновку, що договори, видаткові і податкові накладні, рахунки-фактури, акти здачі-приймання робіт (надання послуг) є первинними документами, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між субєктами господарювання.

Таким чином, з урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Абзацом 4 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. N 996-XIV встановлено, що господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, фактично здійснена господарська операція характеризується тим, що остання призводить до настання реальних змін майнового стану платника податків.

Відповідно до ОСОБА_4 адміністративного суду України від 02.06.2011 р. N 742/11/13-11 про відсутність факту здійснення господарської операції можуть свідчити, зокрема, такі обставини:

- всупереч даним податкового обліку будь-кого з учасників операції відсутні зміни активів, зобов'язань чи власного капіталу принаймні в одного з таких учасників (наприклад, збільшення статутного капіталу особи за рахунок активів, що не мають ринкової вартості, зокрема фіктивних цінних паперів, тобто цінних паперів, обіг яких на момент вчинення операції був припинений після оприлюднення даних щодо скасування свідоцтва про реєстрацію їх випуску);

- отримання майнової вигоди чи права на таку вигоду будь-кого з учасників операції виключно шляхом зменшення бази оподаткування з певного податку та/або отримання коштів із Державного бюджету за одночасної відсутності об'єктивної можливості отримати майнову вигоду від цієї операції в інший спосіб (наприклад, експорт товару на підставну особу, яка не має відповідної реєстрації чи не веде будь-якої господарської діяльності, виключно з метою отримання документів, що підтверджують право на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість;

- «тимчасова» поставка товару (тобто з подальшим поверненням того самого товару без обґрунтованої економічної причини в наступних податкових періодах постачальнику від покупця безпосередньо або через ланцюг посередників) тим платником податку, в якого за результатами певного податкового періоду наявне від'ємне значення податкових зобов'язань із податку на додану вартість тому учаснику, який має зобов'язання до сплати в бюджет тощо);

- результати, відображені у даних податкового обліку будь-кого з учасників господарської операції, фактично не настали внаслідок відсутності відповідних дій будь-кого з учасників такої операції (наприклад, відображення отримання послуг без їх фактичного надання або в разі їх надання іншою особою, ніж та, що вказана у даних податкового обліку чи первинних документах; імітація купівлі товару в особи, яка ніколи його не продавала тощо).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом. У свою чергу, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 43 Господарського кодексу України, підприємці мають право без обмежень самостійно здійснювати будь-яку підприємницьку діяльність, яку не заборонено законом.

Таким чином законодавством надано позивачу право як суб'єкту господарювання на укладення будь-яких угод та здійснення будь-якої підприємницької діяльності, які не заборонені законом.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість обовязковому зясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов'язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Судом під час дослідження господарської мети при здійсненні господарських операції з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго» встановлено було наступне.

Як вбачається з витягу з ЄДРПОУ, видами діяльності позивача за КВЕД-2010 є зокрема: код КВЕД 08.12 Добування піску, гравію, глин і каоліну; код КВЕД 23.32 Виробництво цегли, черепиці та інших будівельних виробів із випаленої глини; код КВЕД 25.30 Виробництво парових котлів, крім котлів центрального опалення; код КВЕД 47.99 Інші види роздрібної торгівлі поза магазинами (основний).

Матеріали справи свідчать, що вчинення позивачем господарських операцій з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго» повязані з господарською діяльністю позивача, про що свідчить наступне.

Судом встановлено, що 21.05.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Сфера» (Замовник) було укладено договір № 4, за умовам якого постачальник зобовязався поставити замовнику товар для реконструювання та модернізації спалювача.

Відповідно до п. 1.1 договору загальна вартість обладнання та матеріалів з доставкою становить 357 780, 00 грн. (триста пятдесят сім тисяч сімсот вісімдесят гривень 00 копійок), з урахуванням ПДВ в сумі 59 630, 00 грн.

Згідно з п. 3.1 договору постачальник здійснює поставку обладнання в м. Калинівка, Вінницька обл., своїм автотранспортом протягом 10-ти календарних днів після попередньої оплати вартості товару.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обовязків за даним договором.

З метою виконання умов вказаного договору, ФОП ОСОБА_2 поставив, а ТОВ «Еко-Сфера» прийняло товар на загальну суму 349 580, 62 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 58 263, 44 грн.), про що сторони було підписано видаткову накладну № 515158 від 17.07.2013.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було виписано вищевказаному субєкту господарювання податкові накладні за № 10 від 01.07.2013 на суму 20 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 3 333,33 грн.), № 13 від 17.07.2013 на суму 87 780, 60 грн. ( у тому числі ПДВ в сумі 14 630, 10 грн.), № 8 від 28.052013 на суму 30 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 000, 00 грн.), № 9 від 04.06.2013 на суму 220 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 36 666, 67 грн.). Вказані податкові накладні включені позивачем до реєстру виданих та отриманих податкових накладних до податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2013 року від 20.08.2013.

Також, 26.03.2012 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Соковий завод Кодимський» було укладено договір на поставку обладнання і виконання монтажних робіт, за умовами якого продавець зобовязався передати у власність замовнику товар (обмуровані матеріали (цегла, плита-алунд, ША-5, ШБ-1, мертель, обрізні круги, базальт, азбест шнур, лист).

Відповідно до п.2.3 загальна вартість договору становить 234 899, 00 грн. (двісті двадцять тисяч вісімсот девяносто дев'ять гривень 00 коп.), з урахуванням податку на додану вартість.

Згідно з п. 3.1 договору продавець поставляє товар на обєкт замовника, який знаходиться за адресою: м. Кодима, Одеська обл., протягом 25- ти (тридцяти пяти) робочих днів, з моменту передоплати.

Пунктом 4.1 договору встановлено, що виконавець виконує роботи протягом 35 (тридцяти пяти днів) робочих днів з моменту виїзду бригади на обєкт.

Датою виконання робіт вважається дата підписання акта приймання передачі виконаних робіт обома сторонами.

Відповідно до п. 11.1 договору договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженим представниками сторін, а також скріплення його печатками та сторін та діє до повного його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поставив, а ТОВ «Соковий завод Кодимським» прийняв товар на загальну суму 220 899, 00 грн., що підтверджується видатковими накладними за № 4 від 02.04.2013 на суму 220 899, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 36 8156, 50 грн.), № 11 від 10.09.2013 на суму 546 140, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 91 023, 33 грн.), які підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств та товарно-транспортними накладними № 01 АА0 від 02.04.2013 та № 01 АА0 від 10.09.2013.

Також, позивачем було виписано ТОВ «Соковий завод Кодимським» податкові накладні № 3 від 27.03.2013 на суму 200 000, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 33 333, 33 грн.) та № 21 від 10.09.2013 на суму 57 955, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 9 659, 17 грн.).

Отже, проаналізувавши вищевказану документацію, суд дійшов висновку про те, що цегла, яка виготовлялася позивачем за рахунок поставленого ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго» матеріалу надалі реалізовувалась ФОП ОСОБА_1 вищезазначеним контрагентам.

Таким чином, з урахуванням руху активів позивача, установлена спеціальна податкова правосуб'єктність учасників господарської операції, господарська мета при вчиненні позивачем правочинів з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетривпостаченерго», їх реальність безпосередньо підтверджується наявними в матеріалах справи документами, у звязку з цим, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вести мову про відсутність реального характеру господарських операцій позивача з вищевказаними окнтрагентами неможливо з огляду на поверховість проведеної перевірки, без врахування та оцінки всіх первинних документів та не дослідження всіх істотних для справи обставин.

Щодо посилань відповідача на акт ДПА у Полтавській області «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Вогнетивпостаченерго» (Код ЄДРОПУ 36680872) щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «ТКС ПОЛ», їх реальність та повноти відображення в обліку за період з 01.04.2013 по 30.04.2013» № 440/16-01-22-06/36680872 від 02.12.2013 та на акт ДПІ у Полтавській області акта «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Вогнетивпостаченерго» (Код ЄДРОПУ 36680872) щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «ТКС ПОЛ», їх реальність та повноти відображення в обліку за період з 01.04.2013 по 30.04.2013» як доказ фіктивної діяльності ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетивпостаченерго», яка унеможливлює т проведення реальних господарських операцій між ФОП ОСОБА_1 та вказаним контрагентами позивача, суд зазначає наступне.

Так, при дослідженні факту здійснення господарської операції, повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до абз. 2 п. 73.5 ст. 73 Податкового кодексу України зустрічною звіркою вважається порівняння даних первинних бухгалтерських та інших документів суб'єкта господарювання, що здійснюється органами ДПС з метою документального підтвердження господарських відносин з платником податків та зборів, а також підтвердження відносин, виду, обсягу і якості операцій та розрахунків, що здійснювалися між ними, для з'ясування їх реальності та повноти відображення в обліку платника податків. Зустрічні звірки не є перевірками і проводяться в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. За результатами зустрічних звірок складається довідка, яка надається суб'єкту господарювання у десятиденний термін.

Згідно з п. п. 6, 7 Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 р. № 1232, у разі отримання від суб'єкта господарювання інформації, визначеної у запиті, та її документального підтвердження (протягом одного місяця з дня, що настає за днем надходження суб'єкту господарювання запиту) орган державної податкової служби проводить зустрічну звірку. За результатами проведеної зустрічної звірки складається довідка, яка підписується суб'єктом господарювання (законним чи уповноваженим представником) і посадовими особами органу державної податкової служби.

Отже, висновки щодо підтвердження (не підтвердження) здійснення господарських операцій та відображення (невідображення) їх в податковому обліку можуть міститися виключно в довідці про результати проведення зустрічної звірки, а не в акті про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, оскільки такі висновки можна робити лише за наслідками проведеної зустрічної звірки.

Таким чином, у податкового органу відсутні повноваження на здійснення в рамках проведення зустрічних звірок (неможливості її проведення) контролю за додержанням податкового законодавства.

Більш того, зустрічна звірка та відповідна податкова інформація податкових органів є виключно заходом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби, в той час, як функція податкового органу щодо контролю за дотриманням податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, реалізується останніми шляхом проведення перевірок у випадках та в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що вищевказані акти контролюючого органу стосуються виключно господарської діяльності ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетивпостаченерго» та їхніми відповідними контрагентами, а не позивача і, відповідно, не містять конкретної інформацію щодо ФОП ОСОБА_1

Крім того, податковим органом не було враховано, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем, порушення ним правил здійснення господарської діяльності тощо, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи-платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства.

Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення вартості отриманих послуг до складу валових витрат у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження їх розміру.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.01.2011 р. в адміністративній справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 («Булвес» АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов'язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов'язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов'язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов'язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Крім того, слід зауважити, що для висновків про наявність порушень податкового законодавства в діях платника податків в обов'язковому порядку необхідно з'ясувати можливу обізнаність такого платника щодо дефектів у правовому статусі його контрагентів (відсутність реєстрації їх як платників податку на додану вартість, відсутність у відповідних посадових осіб чи інших представників контрагента повноважень на складання первинних, розрахункових документів, податкових накладних тощо). Відповідні обставини можуть бути з'ясовані, зокрема, з використанням даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також офіційно оприлюднених даних щодо анульованих свідоцтв платника податку на додану вартість.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

На момент взаємовідносин позивача з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетивпостаченерго» останні були зареєстровані як платники податку на додану вартість, відомості стосовно зазначеного підприємства та їхнє керівництво було зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а отже сумнівів щодо відсутності спеціальної правосуб'єктності у зазначених контрагентів у позивача не виникало.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо правомірності віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених за результатом здійснення господарських операцій позивача з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетивпостаченерго», в розмірах 46 231, 90 грн. та 5 958, 00 грн. відповідно, та до складу витрат вартості придбаних товарів у цих контрагентів на суми 231159,50 грн. та 29790,00 грн. відповідно.

Щодо правомірності формування позивачем витрат та податкового кредиту по операціям з контрагентами ТОВ «Луганськ Логістик» та ПП «Нива» суд зазначає наступне.

01.04.2013 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Луганськ Логістик» (Виконавець) укладено договір на надання транспортно-експедиційних послуг № 0427, який, згідно з пунктом 1.1, регулює взаємовідносини сторін при організації перевезень вантажів Замовника автомобільним транспортом Виконавця.

В пункті 1.2 Договору сторони обумовили, що Замовник, діючи від свого імені, залучає Виконавця для перевезення вантажів автомобілями в міських і міжміських сполученнях. Виконавець перевозить заявлені Замовником вантажі, а Замовник оплачує послуги на договірних умовах.

Згідно з розділами 2, 3 Договору Виконавець зобовязаний забезпечити подачу транспортного засобу під завантаження в погоджений термін й у стані, у всіх відношеннях придатному для перевезення даного вантажу; приймати на себе відповідальність за збереження у шляху вантажів, що перевозяться за даним договором; роботи доставку вантажів за найкоротшим маршрутом, за винятком випадків, коли перевезення по цих маршрутах через дорожні умови не може бути здійснено; доводити до відома Замовника про змушені затримки й інші непередбачені обставини, що перешкоджають своєчасній доставці вантажу.

Замовник зобовязаний не пізніше, ніж за 3 години надати Виконавцю заявку на перевезення; здійснювати своїми силами й засобами підготовку й завантаження вантажу; забезпечувати належне оформлення товарно-транспортних накладних й іншої документації, необхідної для безперешкодного руху автомобіля за маршрутом.

Згідно з п. 6.2 договору при передачі вантажу одержувачеві складається трьохсторонній акт прийому-передачі, у якому відбувається кількість й якість вантажу, переданого виконавцеві замовником, а також кількість і якість вантажу, переданого виконавцеві вантажоодержувачем.

Пунктом 7.1 договору встановлено, що розмір плати за перевезення вантажу, а також розмір платежів за виконані виконавцем повязані з перевезенням транспортні операції й послуги визначаються за узгодженням сторін до подачі заявки на перевезення. Погоджені розміри плати за перевезення фіксуються в заявці замовника, що є невідємною частиною договору.

Підставою для розрахунків є рахунки виконавця, акти виконаних робіт, податкові накладні та рахунок.

Відповідно до п. 12.5 договору термін дії договору один рік з моменту підписання.

З метою виконання умов вказаного договору ТОВ «Луганськ Логістик» надало, а ФОП ОСОБА_1В, прийняло транспортно-експедиційні послуги на загальну суму 4 000, 00 грн. ( у тому числі ПДВ в сумі 800, 00 грн.), про що сторонами було підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 215 від 22.04.2013.

Судом встановлено, що позивачем було в повному обсязі здійснено розрахунок за отримані послуги, що підтверджується випискою по банківському рахунку за 19.04.2013.

Також, ТОВ «Луганськ Логістик» було виписано податкову накладну № 107 від 22.04.2013 на суму 4 800, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 800, 00 грн.), сума ПДВ за якою була включена позивачем до складу податкового кредиту за травень 2013 року, про що свідчить додаток до податкової декларації з податку на додану вартість за травень 2013 року від 20.06.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Крім того, матеріали справи свідчать, що Приватним підприємством «Нива» було надано ФОП ОСОБА_1 транспортні послуги на загальну суму 32 550,00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 425, 00 грн.), що підтверджується актом здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) №21/03-13 від 20.03.2013, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками підприємств.

В свою чергу, позивач здійснив повний розрахунок за отримані транспортні послуги, про що свідчить банківська виписка по рахунку позивача за 19.03.2013.

Надалі, ПП «Нива» було виписано податкову накладну № 8 від 20.03.2013 на суму 32 550, 00 грн. (у тому числі ПДВ в сумі 5 425, 00 грн.), сума ПДВ за якою була включена позивачем до складу податкового кредиту за березень 2013 року, про що свідчить додаток до податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2013 року від 20.04.2013 (Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (Д5).

Отже, як ПП «Нива», так і ТОВ «Луганськ Логістик» були надані позивачеві послуги з транспортного перевезення.

Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 та 2 ст. 8 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» від 01.07.2004 № 1955-IV транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України. Експедитори за дорученням клієнтів: забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України.

Статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» встановлено, що у разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

З матеріалів справи вбачається, що вищевказані послуги з транспортного перевезення надавались позивачу за допомогою використання автомобільного транспорту.

Так, зокрема, засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначаються Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III.

Відповідно до ст. 48 вказаного Закону документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для водія є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналогічне положення передбачене в Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363.

Відповідно до п. 1 вказаних Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей,обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно з пунктом 13.1 Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Відповідно до пункту 14.4 Правил остаточний розрахунок за перевезення вантажів провадиться Замовником на підставі рахунку Перевізника, який має бути виписаний не пізніше трьох днів після виконання перевезень з доданням товарно-транспортних накладних. Рахунок за виконані перевезення виписується на підставі належним чином оформлених дорожніх листів разом з товарно-транспортними накладними, а при користуванні автомобілями, робота яких оплачується виходячи з часу роботи автомобіля у Замовника, - тільки дорожніх листів.

Згідно з пунктом 1 Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 р. N 207, водій, який здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, повинен мати, зокрема, товарно-транспортну накладну.

Аналіз наведених документів дозволяє суду зробити висновок, що субєкт господарської діяльності, який сплатив кошти за вартість послуг з перевезення вантажу, для врахування вартості таких послуг у складі витрат та для віднесення сплачених сум ПДВ до складу податкового кредиту повинен мати належним чином оформлену первинну транспортну документацію, що підтверджує одержання послуг з перевезення вантажів. При цьому, розрахунки за надані послуги з перевезення вантажів здійснюються саме на підставі товарно-транспортної накладної та її заміна будь-яким іншим документом довільної форми не допускається. Аналогічна думка викладена в ОСОБА_4 Державної адміністрації автомобільного транспорту України від 10.08.2010 р. N 3845-01/09/19-10 та в ОСОБА_10 від 08.08.2006 N 6197.

Враховуючи зазначене, у разі відсутності первинної транспортної документації, що підтверджує отримання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортної накладної, сплачені за такі послуги суми коштів не підлягають врахуванню при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток (оподатковуваного доходу), а суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Під час дослідження матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не було надано ані до податкової перевірки, ані до суду передбачені спеціальним законодавством в сфері перевезень документів - товарно-транспортні накладні, який б підтверджували фактичне надання послуг перевезення, що на думку суду, свідчить про правомірність позиції податкового органу, яка викладена в акті перевірки, щодо завищення позивачем витрат по відносинах з ТОВ «Луганськ-Логістик» на суму 4000,00 грн. та по взаємовідносинах з ПП «Нива» на суму 27125,00 грн., а також щодо завищення ФОП ОСОБА_1 сум податкового кредиту на 800 грн. та на 5 424, 00 грн. відповідно.

За таких обставин, оцінивши в сукупності обставини справи та наявні документи, суд дійшов висновку щодо правомірного зменшення контролюючим органом податкової вигоди позивача за результатом проведення господарських операцій з наступними контрагентами:

- з ТОВ «Аркадія Плюс» - на суму 18833,33 грн. витрат та 3766,67 грн. податкового кредиту;

- з ТОВ «Валентина» - на суму 355813,70 грн. витрат та 71162,75 грн. податкового кредиту;

- з ПП «Нива» - на суму 27125,00 грн. витрат та 5425,00 грн. податкового кредиту;

- з ТОВ «Луганськ-Логістик» - на суму 4000,00 грн. витрат та 800,00 грн. податкового кредиту.

Отже, загальна сума безпідставно сформованих позивачем витрат складає 405772,03 грн., податкового кредиту 81154,42 грн.

Звідси, сума податку на доходи фізичних осіб, яка підлягає донарахуванню позивачеві, становить 60865,80 грн. (405772,03 грн. х 15%), сума податку на додану вартість 81154,42 грн.

При цьому, враховуючи протиправність висновків контролюючого органу про завищення позивачем витрат та податкового кредиту по операціям з ТОВ «Компанія «Проффі» та ТОВ «Вогнетивпостаченерго» на загальні суми 260949,50 грн. та 52189,90 грн. відповідно, неправомірним є донарахування податковою інспекцією податку на доходи фізичних осіб на суму 39142,43 грн. (260949,50 грн. х 15%) та податку на додану вартість в розмірі 52189,90 грн.

Таким чином, податкове повідомлення рішення № від 21.01.2015 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачеві податку на доходи фізичних осіб в розмірі 39142,43 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 9785,61 грн. (25% від суми донарахованого зобовязання).

Податкове повідомлення-рішення № від 21.01.2015 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачеві податку на додану вартість в сумі 52189,90 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 13047,48 грн. (25% від суми донарахованого зобовязання).

В іншій частині зазначені податкові повідомлення-рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо висновків Тетіївської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області про заниження позивачем єдиного соціального внеску за 2013 рік в сумі 231 352,38 грн., суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010. № 2464-VI (надалі - Закон України № 2464).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали

спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України № 2464 встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно ч. п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску,встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України № 2464 нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України № 2464 передбачено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок;

Суд звертає увагу що база оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, регламентується розділом IV Податкового кодексу України.

Пунктом 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 178.3 статті 178 ПК України оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (ч. 8 ст. 9 Закону України № 2464).

Також, суд звертає увагу на те, що процедура нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування встановлена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міндоходів від 09.09.2013 № 455 (далі-Інструкція, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 2.1 Інструкції платниками єдиного внеску є особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме: науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями.

Відповідно до пп. 3 п. 4.5 Інструкції платники, визначені підпунктом 4 пункту 2.1 розділу II цієї Інструкції, сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 01 травня наступного року на підставі даних річної податкової декларації.

Сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Аналіз вищенаведених норм дозволяє суду зробити висновок про те, що базою нарахування єдиного внеску для позивача є сума чистого оподатковуваного доходу за рік, визначена відповідно до положень Податкового кодексу України та відображена у податковій декларації про майновий стан і доходи, яка подається до контролюючих органів до 01 травня року, наступного за звітним періодом.

При цьому максимальна величина бази нарахування єдиного внеску дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2013 році становив: з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень.

Таким чином, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску за 2013 рік 20706,00 грн. (1218,00 грн. х 17), у звязку з чим максимальна сума єдиного соціального внеску за 2013 рік становить 7184,98 грн. (20706,00 грн. х 34,7%).

Як вбачається з акта перевірки, сума єдиного внеску, який був обрахований позивачем з суми доходу, на яку нараховується єдиний внесок з урахуванням суми чистого оподаткованого доходу в розмірі 44 347, 00 грн., становить 15 388, 45 грн.

Отже, суд вважає, що позивачем не були порушені норми чинного законодавства при визначенні та сплаті до бюджету суми єдиного внеску.

При цьому, суд зазначає, що обставини справи не свідчать про заниження ФОП ОСОБА_1 належної до сплати суми єдиного внеску, оскільки з матеріалів справи вбачається сплата позивачем єдиного внеску за 2013 рік в розмірі, більшому, ніж визначений законодавством.

Так, як було зазначено вище, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску за 2013 рік дорівнювала 20706,00 грн., максимальна сума єдиного внеску за цей звітний період 7184,98 грн. (20706,00 грн. х 34,7%), у той час як позивачем нарахована сума ЄСВ в розмірі 15 388, 45 грн.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно приписів частини 4 статті 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Таким чином, враховуючи відсутність у позивача недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску за 2013 рік, формування відповідачем спірної вимоги є протиправним, у звязку з чим вказана вимога підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Крім того, за відсутністю правових підстав для донарахування позивачеві єдиного соціального внеску та формування відповідної вимоги, підлягає визнанню протиправним та скасуванню і рішення від 21.01.2015 № НОМЕР_3 про застосування штрафних санкцій.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції на момент звернення позивача до суду) під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду у відповідності до вимог ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону від 12.08.2015) було сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн., тобто 10 відсотків розміру ставки судового збору, яка підлягає до сплати за заявлені майнові вимоги.

Враховуючи те, що позивачем заявлені позовні вимоги майнового характеру на загальну суму 534 610,69 грн., за які сплачено судовий збір у розмірі 487,20 грн., в той час як судом частково задоволено позовні вимоги на загальну суму 357 085,42 грн., сума судового збору, яка підлягає перерахуванню позивачем до бюджету (з урахуванням первісно сплаченої суми), становить 1130,62 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № НОМЕР_1 від 21.01.2015 в частині збільшення суми податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 39142,43 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 9785,61 грн.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № НОМЕР_2 від 21.01.2015 в частині збільшення суми податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 52 189, 90 грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 13 047, 48 грн.

4. Визнати протиправною та скасувати вимогу Тетіївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 21.01.2015.

5. Визнати протиправним та скасувати рішення Васильківської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № НОМЕР_3 від 21.01.2015 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

6. В іншій частині в позові відмовити.

7. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (09800, Київська область, Тетіївський район, місто Тетіїв, вулиця Аеродромна, будинок 19, ідентифікаційний номер НОМЕР_5) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: Київський окружний адміністративний суд; код за ; банк отримувача: ГУ ДКСУ у Київській обл. м. Київ; МФО: 821018; рахунок: 4001; код класифікації доходів бюджету: 22030001, символ звітності 206) судовий збір в 1130 (одна тисяча сто тридцять) грн. 62 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.