Справа № 803/3932/15
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року Справа № 803/3932/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Забожчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу №322 о/с від 05.11.2015 року про його звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 12.01.2016 року залучено в даній справі в якості другого відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року його було звільнено у запас з постановкою на військовий облік у зв'язку за скороченням штатів за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС та відповідно до пп. 10, 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач своє звільнення з посади вважає незаконним, таким що прийняте відповідачем без попередження його про звільнення, без врахування переважного права на залишення на роботі, без пропозиції щодо переведення на іншу роботу, без погодження з профспілковим комітетом, а тому просить наказ про його звільнення визнати протиправним та скасувати, поновити на роботі та стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в його задоволенні відмовити. Додатково зазначила, що відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень, з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію» всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники МВС України, його територіальних органів, закладів та установ, вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень визначено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в ОВС через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільненні зі служби в ОВС до настання зазначеного в цьому пункту терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Постановою КМУ №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу -Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи, а Головне управління Національної поліції у Волинській області за законом не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ у Волинській області. Тому, вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведене у відповідності до вимог чинного законодавства, в зв'язку з чим в задоволенні позову просила відмовити. Як доказ надала довідки, що будь-яких рапортів з приводу переведення чи звільнення до УМВС України у Волинській області та до Головного управління Національної поліції у Волинській області від ОСОБА_1 не надходило.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) публічна служба -це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

ОСОБА_1 перед звільненням перебував на посаді інспектора чергової частини штабу Ковельського міського відділу (з обслуговування міста Ковеля та Ковельського району) УМВС України у Волинській області.

З оглянутого судом наказу начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 було звільнено у запас з постановкою на військовий облік у зв'язку з скороченням штатів згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Як встановлено в судовому засіданні, з копією наказу про звільнення позивач ознайомився 26.11.2015 року, коли був на прийомі в керівництва ГУ Нацполіції у Волинській області.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.

До таких актів належать закони України: «Про Національну поліцію», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанови Кабінету Міністрів України: «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29 липня 1991 р. № 114, Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки, Кодекс законів про працю України (КЗпП), Закон України «Про професійні спілки та гарантії їх діяльності» та інші.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Закон України «Про Національну поліцію», визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до статті 47 цього Закону, призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України №730 від 16 вересня 2015 року «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано як юридичну особу -Управління Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області та її структурні підрозділи.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, оговорена в Законі.

Як вбачається з Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємціва №21604397 від 12.01.2016 року, Управління міністерства внутрішніх справ України у Волинській області з 10.11.2015 року знаходиться в стані припинення.

Закон України «Про Національну поліцію» був опублікований 06.08.2015 року та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон був прийнятий 02.07.2015 року та опублікований 06.08.2015 року), з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 р. № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

Таким актом є Кодекс законів про працю України, у якому розкрито механізм скорочення працівників.

Враховуючи, що спеціальним Законом не оговорено строк попередження працівників міліції про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, суд вважає, що працівники відповідно до статті 49-2 Кодексу законів про працю України повинні бути попереджені не пізніше ніж за два місяці.

При цьому в Прикінцевих та перехідних положеннях Закону оговорено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, тобто працівники вважаються попередженими про наступне скорочення Законом, а тому необхідності персонального попередження про наступне скорочення працівників у органу міліції не було.

Пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, а пунктом 11 цього Положення передбачено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Таким чином не є підставою для скасування оскаржуваного наказу посилання позивача на те, що він згідно наказу начальника Ковельського МВ від 06.11.2015 року №598 перебував у відпустці в період з 04 листопада по 19 листопада 2015 року так як перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

ОСОБА_1 на момент звільнення перебував на посаді інспектора чергової частини штабу Ковельського міського відділу (з обслуговування міста Ковеля та Ковельського району) УМВС України у Волинській області.

З оглянутих в судовому засіданні листів УМВС України у Волинській області за №03/26/01-2016 від 06.01.2016 року та ГУ Національної поліції у Волинській області №04/01/26-2016 від 06.01.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 з 07.08.2015 року по 06.11.2015 року та з 07.11.2015 року по даний час з рапортом щодо звільнення з ОВС в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався, такі документи на адресу вищевказаних органів не надходили та не реєструвалися.

Також в судовому засіданні будь-яких належних доказів щодо продовження служби в Національній поліції ОСОБА_1 не подав.

Обмежень, передбачених Законом щодо звільнення ОСОБА_1 не встановлено.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_1 наказами Ковельського МВ неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності. Так, наказом №270 від 05.05.2015 року за порушення дисципліни ОСОБА_1 оголошено догану, наказом №289 від 13.05.2015 року за неналежне знання вимог «Інструкції із заходів безпеки при поводженні із вогнепальною зброєю» оголошено сувору догану, наказом №481 від 04.09.2015 року за порушення службової дисципліни позивача попереджено про неповну посадову відповідність. Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 дані накази у встановленому порядку не оскаржував.

Згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до пункту 70 Положення, звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку проводиться до підполковника міліції - начальниками управлінь внутрішніх справ областей, яким таке право надано Міністром.

Як вбачається з наказу ОСОБА_1 був звільнений за скороченням штатів наказом начальника УМВС України у Волинській області №322 о/с від 05.11.2015 року «По особовому складу» на підставі подання начальника Ковельського МВ УМВС України у Волинській області про звільнення інспектора чергової частини штабу Ковельського МВ ОСОБА_1 через скорочення штатів за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яке оглянуто в судовому засіданні.

Крім цього суд вважає, що не являється порушенням звільнення ОСОБА_1 без погодженням з профспілковим органом, оскільки відбулася повна ліквідація установи, а згідно з частиною першою статті 43 Кодексу законів про працю України, не потрібно попередньої згоди профспілкового органу для розірвання трудового договору через скорочення штатів з працівником органу внутрішніх справ.

Також не є порушенням, що є підставою для поновлення на посаді працівника, недодержання строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював, а тому суд не бере до уваги твердження позивача, що відповідач мав право звільнити позивача тільки з 07.11.2015 року і це є підставою для його поновлення на посаді.

Відтак, з наведених вище підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України: «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» від 29 липня 1991 р. №114, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 23 січня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий С.Ф. Костюкевич