Справа № 825/1614/15-а
Суддя: Поліщук Л.О.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року Чернігів Справа № 825/1614/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Поліщук Л.О.,

за участі секретаря Клименок А.С.,

за участі позивача ОСОБА_1,

за участі представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Чернігівської області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Прокуратури Чернігівської області, в якому, просить суд, з урахуванням уточнень позовних вимог: зобовязати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.02.2009 по 29.03.2010 з урахуванням сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати і грошову допомогу у звязку з виходом на пенсію; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу з 03.02.2009 по 20.12.2009, з 27.02.2010 по 23.03.2010.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що наказом прокурора Чернігівської області від 03.02.2009 позивача звільнено з посади старшого помічника прокурора м. Чернігова за вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури. Даний наказ було оскаржено до суду. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду відмовлено позивачу у задоволенні позову. Проте постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010 вказане судове рішення скасовано, наказ прокурора Чернігівської області про звільнення визнаний протиправним у звязку з чим позивач поновлений на посаді наказом прокурора Чернігівської області від 29.03.2010 № 87-к, про що зроблений запис у її трудовій книжці від 04.02.2009 №30. Під час судового розгляду позивач не предявляв позову про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу тому вказані грошові кошти не відшкодовані. Наказом прокурора Чернігівської області від 15.04.2011 № 133-к позивач звільнений з органів прокуратури за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Згідно ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» прокурорам та слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, із якого нарахована пенсія, за кожний повний робочий рік роботи прокурором. Однак при звільненні позивач не отримав ані заробітної плати за час вимушеного прогулу, а ні вихідної грошової допомоги. З питання законності звільнення позивача з займаної посади неодноразово зверталась до Генеральної прокуратури України. 31 березня 2015 року позивач отримав відповідь згідно якої ОСОБА_1 звільнена за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, тобто не у дисциплінарному порядку і будь-яких рішень про скасування наказу прокурора Чернігівської області від 29.03.2010 року не приймалось, а відтак вона має право на отримання вихідної допомоги та відшкодування збитків, спричинених незаконним звільненням.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні повністю, посилаючись на те, що прокуратурою Чернігівської області у день звільнення позивача з посади проведено повний розрахунок. Проте, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.02.2009 по 29.03.2010 не виплачувався у звязку з оскарженням в касаційному порядку постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010 про поновлення ОСОБА_1 на посаді. Грошова допомога, передбачена ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» також не виплачувалася, оскільки на час настання строку для її виплати ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2011 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010 та залишено в силі постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.03.2009 про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вимог до прокуратури області про визнання протиправним та скасування наказу від 03.02.2009 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається матеріалів справи, наказом прокурора Чернігівської області від 03.02.2009 ОСОБА_1 звільнена з посади старшого помічника прокурора м. Чернігова. Підставою для звільнення слугувало вчинення проступку, який порочить її як працівника прокуратури.

На підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010 (справа № 2-а-8062/09/2570) було винесено наказ прокурора Чернігівської області від 29.03.2010 яким ОСОБА_1 поновлено на посаді

15.04.2011 наказом прокурора Чернігівської області №133-к ОСОБА_1 звільнена з органів прокуратури за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (а.с.80).

Наказами прокурора Чернігівської області від 15.04.2011 № 133-к та № 134-к вирішено виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку строком 54 календарних дні та грошову допомогу відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.80-81).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.05.2011 скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010 та залишено в силі постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.03.2009 про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вимог до прокуратури області про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Чернігівської області від 03.02.2009 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності (а.с.82-85) . Яким позивача звільнено з роботи за вчинення проступку, який порочить ОСОБА_1 як працівника прокуратури.

Наказом прокурора Чернігівської області від 10.06.2011 № 219-к скасовано наказ від 15.04.2011 № 133-к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника прокурора м. Чернігова за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в частині підстави звільнення та п. 1 наказу від 29.03.2010 № 87-к, залишивши в силі наказ від 03.02.2009 № 36-к, згідно якого ОСОБА_1 вважається звільненою з посади за вчинення проступку, який порочить її як працівника прокуратури (а.с.86).

Наказом від 10.06.2011 №220-к скасовано наказ від 15.04.2011 № 134-к про надання ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (а.с.87).

Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок.

Виплата всіх сум, що належать при звільненні працівника провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України).

Статтею 233 Кодексу законів про працю України чітко визначено, що для вирішення трудового спору працівник може звернутися до суду із заявою в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Будь-які обмеження строку відсутні лише у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці та стягнення належної працівнику заробітної плати.

Згідно ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші обєкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» визначено, що під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

В рішенні від 15.10.2013 року у справі № 1-18/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про таке.

Винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обовязок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці.

Одним із заходів державного регулювання оплати праці є встановлення мінімальної заробітної плати, розмір якої відповідно до статті 9 Закону визначається з урахуванням потреб працівників та їх сімей, вартісної величини достатнього для забезпечення нормального функціонування організму працездатної людини, збереження її здоровя набору продуктів харчування, мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а також загального рівня середньої заробітної плати, продуктивності праці та рівня зайнятості. Крім того, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу, статей 33, 34 Закону такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до статті 33 Закону в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у звязку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII зі змінами).

Положенням статті 34 Закону передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у звязку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, чинне законодавство передбачає, що при звільненні з роботи працівнику виплачується заробітна плата за відпрацьований час, компенсація за дні невикористаної відпустки, а також вихідна допомога у визначених КЗпП України випадках.

За змістом ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу не є зарплатою у розумінні вимог цієї статті Кодексу, оскільки такі грошові кошти не були зароблені особою за виконану ним роботу.

Фактично середній заробіток за час вимушеного прогулу - це компенсація за незаконне звільнення особи з роботи, що унеможливило виконання такою особою роботи та отримання за неї заробітної плати, а тому вказані кошти при проведенні повного розрахунку при звільненні виплаті не підлягають.

Не відноситься до заробітної плати і грошова допомога у звязку з виходом на пенсію, оскільки виникнення права на її отримання повязане з безпосереднім оформленням особою пенсії, а не звільненням з посади з цих " підстав, що чітко передбачено ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції 1991 року.

Так, відповідно до вказаних положень Закону України «Про прокуратуру» прокурори та слідчі мають виключне право на пенсійне забезпечення за вислугою років та виплату грошової допомоги у розмірі місячного заробітку за кожний повний рік роботи прокурором з якого обчислена пенсія.

Таким чином, обставиною, з якою Закон України «Про прокуратуру» повязував виникнення права на отримання грошової допомоги прокурорам і слідчим, є вихід на пенсію. А тому, до моменту виходу на пенсію та в день звільнення працівника з роботи вказана грошова допомога не нараховується і не виплачується, у звязку з чим не може вважатися грошовою виплатою у розумінні статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Крім того, наказом від 10.06.2011 №220-к скасовано наказ від 15.04.2011 № 134-к про надання ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у звязку з чим позивач втратив право на отримання вказаних грошових коштів.

Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу нараховані не підприємством, а нараховані та стягнуті за рішенням суду при поновленні позивача на посаді не є доходом або заробітною платою в розумінні Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Таким чином, суд приходить до висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнута та виплачена позивачу за рішенням суду при поновленні на роботі, не є обєктом індексації та компенсації в розумінні вище приведених законів України.

До того ж, середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до переліку обєктів індексації та компенсації грошових доходів населення, передбачених Законами України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати».

Крім того, суд звертає увагу, що рішення суду (постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 25.03.2010) яким поновлено позивача на посаді скасовано. У зв'язку з цим прокурором Чернігівської області видано наказ від 10.06.2011 № 219-к та № 220-к, якими скасовано наказ від 15.04.2011 № 133-к про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника прокурора м. Чернігова за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в частині підстави звільнення та п. 1 наказу від 29.03.2010 № 87-к, залишивши в силі наказ від 03.02.2009 № 36-к, згідно якого ОСОБА_1 вважається звільненою з посади за вчинення проступку, який порочить її як працівника прокуратури (а.с.86) та наказ від 15.04.2011 № 134-к про надання ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у звязку з чим позивач втратив право на отримання вказаних грошових коштів (а.с.87) є чинними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом при вирішенні вищевказаного адміністративного позову було взято до уваги положення частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що відповідачем надано достатні аргументи та доводи, які свідчать, що останній діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано та правомірно. У зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Поліщук