Справа № 804/16290/15
Суддя: Ніколайчук Світлана Василівна
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ніколайчук С.В.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Мірош до Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -
10.12.2014 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Мірош (далі ТОВ «Мірош») до Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі Криворізька ОДПІ ), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати видане Криворізькою південною обєднаною Державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 24.11.15, відповідно до якого з ТОВ «МІРОШ» підлягає стягненню 12 653 043,75 грн., з них: 10 122 435,00 грн. - за основним платежем (податок на прибуток приватних підприємств), 2 530 608,75 грн. - штрафна санкція.
На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при проведенні перевірки та винесенні оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач зробив неправомірні та необґрунтовані висновки про порушення підприємством п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України та у податкового органу відсутні підстави та повноваження по визнанню недійсними (нікчемними) договорів, укладених позивачем з його контрагентами, адже угоди з контрагентами позивача в судовому порядку недійсними податковою інспекцією не визнавались; висновки акту зроблені лише на припущеннях, оскільки факт реальності здійснення позивачем господарських операцій за угодами, укладеними з контрагентами, підтверджено у ході перевірки первинними бухгалтерськими документами, які включають зміни в структурі активів позивача; висновок податкового органу, що оприбуткування, приймання-передачі товарів не проводились зроблено з інформації компютерних баз даних та автоматизованих інформаційних систем державної податкової служби та актів перевірки деяких контрагентів, згідно з якими відсутні докази фактичного отримання продукції. Оскільки право підприємства на формування податкового кредиту не залежить від податкового обліку (стану місцезнаходження) контрагентів та сплати ним податку до бюджету, позивач вважає, що ним було сформовано ПДВ на підставі належним чином оформлених податкових накладних відповідно до вимог Податкового кодексу України.
25.12.2015р. позивач подав до суду клопотання, в якому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, розглянути справу без його участі.
Враховуючи клопотання позивача, строки розгляду та вирішення справи, встановлені ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вирішити спір за відсутності сторін, у письмовому провадженні, за наявними у справі доказами відповідно до вимог ч. 4, ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого:
З 10.09.2015 року по 23.09.2015 року Криворізькою ОДПІ на підставі п.п78.1.1 п.п78.1.4 п.78.1 ст.78 ПК України та згідно наказу від 28.08.2015р. №269, фахівцем Криворізької ОДПІ проведена планова виїзна документальна перевірка ТОВ «Мірош» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.12р. по 31.12.14р., по результатам якої складений акт №177/22.02/34545331 від 07.10.2015р., яким зафіксовано наступні порушення:
- п.п.135.5.4 п. 135.5 ст.135, п.138.2 ст,138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього у сумі 14 789 323 гри., у тому числі у розрізі звітних податкових періодів: I квартал 2012р. - 1 469 127грн., II квартал 2012р. - 1 712 147грн., III квартал 2012р. - 1 485 614грн., IV квартал 2012р. - 1201783грн., 2013 рік-3 938 077грн., 2014 рік - 982575грн.
На підставі акта перевірки податковим органом 24.11.2015року винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1, відповідно до якого ТОВ «МІРОШ» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 12 653 043,75 грн., з них: 10 122 435,00 грн. - за основним платежем (податок на прибуток приватних підприємств), 2 530 608,75 грн. - штрафна санкція.
Вищевказані підприємства відповідно до укладених договорів поставляли ТМЦ (пристрій для формування інертних проміжків УП-1, пристрій з поліетиленового рукава (ППР), пристрій для універсального канального бойовика УКБ-С, вага, меблі).
Відповідно до договорів укладених позивачем із зазначеними вище контрагентами, останніми виписано видаткові накладні; розрахунки за договором проводились у безготівкові формі, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками та платіжними дорученнями.
На підтвердження виконання вищезазначених договорів позивачем до суду надано: копії цих договорів; копії первинних бухгалтерських документів, що підтверджують господарські операції з придбання товарів у контрагентів-постачальників та продаж їх ТОВ «Полімертехнологія», ТОВ «Промислові Екотехнології», ТОВ «Меблі-Мегатрейд»: податкові та видаткові накладні, рахунки-фактути, банківські виписки, товарно-транспортні накладні.
Податковий орган вважає, що не підтверджено реальність здійснення господарських операцій за договорами, укладеними між ТОВ «Мірош» та контрагентами-постачальниками у звязку із такими:
- у контрагентів-постачальників відсутня фактична можливість для реалізації ТМЦ (підприємства не знаходиться за юридичною адресою, не мають власних основних фондів та транспортних засобів, працівники прийняті на роботу пізніше ніж відбувалась реалізація ТМЦ, в укладених договорах зазначені розрахункові рахунки, які відкриті в банках пізніше ніж дата укладання договорів);
- в ході перевірки не надано сертифікати якості та походження товару;
- в ході перевірки не надано документального підтвердження стосовно перевезення ТМЦ з м. Києва. Дніпропетровська (місцезнаходження контрагентів-постачальників) до м. Кривого Рогу (місцезнаходження ТОВ «Мірош»).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Питання, пов'язані з формуванням платником податку на додану вартість податкового кредиту, врегульовано статтею 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), підпунктом "а" п.198.1 якої передбачено право на віднесення сум податку з ПДВ до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі у разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2. ст. 198 ПК України).
п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту (пункту 201.10 ст. 201 ПК України).
Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" N 996-XIV від 16.07.1999 року підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З аналізу наявних у справі первинних документів, які також досліджувались під час перевірки, що підтверджується актом перевірки, за господарськими операціями позивача з вищенаведеним контрагентом вбачається, що вони складені у відповідності до законодавства України.
Жодних зауважень щодо їх оформлення в акті перевірки також не зазначено.
Стосовно твердження відповідача про те, що ТОВ «Мірош» не надано документального підтвердження факту перевезення ТМЦ з м. Києва. Дніпропетровська (місцезнаходження контрагентів-постачальників) до м. Кривого Рогу (місцезнаходження ТОВ «Мірош»), товарно-транспортні накладні на отриманий товар відсутні, то слід зазначити, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим, вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Суд також відхиляє доводи відповідача стосовно відсутності другого екземпляру товарно- транспортних накладних, з огляду на те, що сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.
Крім того, укладений між сторонами договір не визнавались недійсними в судовому порядку, а твердження відповідача про нікчемність цього правочину не приймається до уваги судом, оскільки не є безспірним. Позивач вважає договір укладеними у відповідності до вимог чинного законодавства та такими, що спрямовані на реальне настання правових наслідків.
Позивачем було надано належні та допустимі докази, які підтверджують правові наслідки вчинених правочинів та те, що господарські операції мали реальний характер, а придбаний товар використовувався в господарській діяльності позивача, однак, відповідачем при винесені спірних податкових повідомлень-рішень зазначене не було прийнято до уваги.
Необхідно зазначити, що не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість навіть наявність порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.
При дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку, тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сплачених у ціні товару відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Суд звертає увагу на те, що згідно з вимогами закону отримання податковим органом акта перевірки чи довідки зустрічної звірки, у яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення у звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обовязку з самостійного встановлення та доведення факту вчинення платником податків порушення закону. Акт перевірки контрагента не має преюдиціального значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.
Також, програмне забезпечення (інформаційні бази ДПІ) до первинних або інших документів, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку платника податків не відноситься. Крім того, абсолютно справедливо підкреслюється, що такі дані не є також належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо платника податків - позивача, та доказом несплати ним податку, якщо спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності.
Таким чином, використання Криворізькою ОДПІ інформації компютерних баз: База даних «Системи обробки податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України», АІС «Реєстр платників податків», АІС «Податки», ІС «ПБ», не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій.
З приводу відсутності у позивача сертифікатів на товар, то договорами купівлі-продажу, укладеними між позивачем та його контрагентами, не передбачено передача продавцем разом із товаром сертифікатів. Приписами ПК України не визначено, що сертифікати якості мають отримуватись та зберігатись платником податків за для підтвердження права на податковий кредит. За своїм змістом сертифікати якості містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам, факт поставки товарів сертифікат якості не підтверджує. Також суд зважує на те, що в Переліку продукції, що підлягає обов'язковій сертифікації в Україні, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 01.02.2005 року № 28, такі товари, як пристрій для формування інертних проміжків УП-1, пристрій з поліетиленового рукава (ППР), пристрій для універсального канального бойовика УКБ-С, вага, меблі- відсутні.
Враховуючи наведене, суд зробив висновок, що реальність отримання позивачем товарів та послуг від контрагентів підтверджена як податковими накладними, що відображені позивачем в реєстрі отриманих податкових накладних, так і видатковими накладними, актами, фактом оплати позивачем таких товарів та послуг.
Зазначаючи про відсутність факту придбання товарів та послуг у зазначених вище контрагентів, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України). Недійсність фіктивних правочинів, тобто встановлення факту відсутності наміру створити правові насідки, а отже реально здійснити господарську діяльність, визначається тільки судом. Рішення суду про визнання правочинів між позивачем та його контрагентами недійсними ОДПІ до суду не надано.
Таким чином, судом не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог вищенаведених норм податкового законодавства, яке б позбавляло його права на податковий кредит. Натомість встановлено, що податкові накладні видані особами, які на час їх видачі були зареєстровані платниками податку на додану вартість та дієздатними юридичними особами. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків покупця, будь-які порушення постачальниками товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит. Платник податку на додану вартість (покупець товару) не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару вимог законодавства стосовно здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.
Оскільки судом досліджені наявні первинні документи та встановлено реальність господарських операцій з вказаними контрагентами та дотримання позивачем спеціальних вимог законодавства по документальному підтвердженню сум податкового кредиту, реальність спірних господарських операцій підтверджується матеріалами справи, суд вважає, що фактичні обставини справи об'єктивно засвідчують як здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами так і правомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов викладених вище договірних відносин.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Межі юридичної відповідальності кожного платника податку, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим.
Згідно з положеннями ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав належних доказів та не довів обґрунтованості визначення податкового зобов'язання та правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, тому у суду є підстави вважати незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуване податкове повідомлення-рішення від № НОМЕР_1 від 24.11.15 р.
Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного бюджету України.
Керуючись ст.ст. 158-163, 254 КАС України, суд, -
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Мірош до Криворізької південної обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати видане Криворізькою південною обєднаною Державною податковою інспекцією ГУ ДФС у Дніпропетровській області податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 24.11.15р., відповідно до якого ТОВ «МІРОШ» збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 12 653 043,75 грн., з них: 10 122 435,00 грн. - за основним платежем (податок на прибуток приватних підприємств), 2 530 608,75 грн. - штрафна санкція
Стягнути з державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Мірош судові витрати в сумі 189795грн.66коп. ( сто вісімдесят девять тисяч сімсот девяносто пять грн. 66 коп.) сплаченого згідно з платіжним дорученням від 03.12.2015р. за №233.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі її апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання копії постанови, виготовленої у повному обсязі.

Суддя ОСОБА_1