Справа № 826/10971/15
Суддя: Аліменко В.О.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Аліменко В.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Аліменка В.О.,

суддів Безименної Н.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Ткачук М.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» з адміністративним позовом, в якому просило:

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 1018102,36 грн.,

Стягнути з відповідача на користь Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 50905, 00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2015 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить Постанову суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі .

Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права та надано невірну правову оцінку діям позивача щодо правомірності стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними у справі доказами, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.02.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» (надалі -Відповідач) подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів (надалі - Позивач) «Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів» за 2014 рік по формі 10-ПІ (поштова-річна), затверджений наказом Мінпраці та соціальної політики від 10.02.2007року № 42 з доповненнями від 12.11.2008р. № 527.

Згідно звіту Відповідач вказав, що середньооблікова кількість працівників облікового складу підприємства у 2014 році становила 422 особи, відповідно до 4-х відсоткового нормативу на підприємстві повинно бути працевлаштовано 17 осіб з інвалідністю, але Відповідачем було працевлаштовано 6 осіб. Таким чином Відповідачем не виконано 4-х відсоткового нормативу, призначеного для працевлаштування інвалідів.

Однак в апеляційній скарзі Позивач стверджує, що серед обов'язків підприємства немає такого обов'язку як пошук непрацевлаштованих інвалідів, шляхом розміщення оголошень, здійснення звернень до громадських організацій інвалідів, оскільки обов'язок працевлаштування інвалідів покладено до службу зайнятості.

Оцінюючи вищенаведене колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 року №875-ХІ - Рішення про визнання інваліда безробітним і взяття його на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання інваліда на підставі поданих ним рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для інвалідів, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії інвалідів у порядку , встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування інвалідів, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 20 Закону Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов'язкових платежів). Однак, аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що на підприємство не покладено безпосередній обов'язок пошуку непрацюючих інвалідів, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, які використовують найману працю зобов'язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, для притягнення Відповідача до відповідальності відповідно до ст.. 19 Закону необхідно довести такі обставини: факт вчинення правопорушення, факт не вжиття Відповідачем всіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна правова позиція висловлена в Постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2013 року по справі №21-81а13 та від 02 квітня 2013 року по справі №21-95а13.

Додатково колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов'язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

В свою чергу, відповідно до п. 24 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317, медико-соціальні експертні комісії видають особам, визнаним інвалідами, довідки та індивідуальні реабілітаційні програми і надсилають у триденний строк виписку з акта огляду комісії органові, в якому інвалід перебуває на обліку та разом з індивідуальною програмою реабілітації - органові, що здійснює загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

За місцем роботи зазначених осіб надсилається повідомлення щодо групи інвалідності та її причини, а у разі встановлення ступеня втрати професійної працездатності - витяг з акту огляду комісії про результати визначення ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках та потреби у додаткових видах допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» індивідуальна програма реабілітації - комплекс оптимальних видів, форм, обсягів, термінів реабілітаційних заходів з визначенням порядку і місця їх проведення, спрямованих на відновлення та компенсацію порушених або втрачених функцій організму і здібностей конкретної особи до виконання видів діяльності, визначених у рекомендаціях медико-соціальної експертної комісії.

Частиною 3 ст. 23 зазначеного Закону визначено, що індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, роботодавцями.

До того ж необхідно враховувати й положення трудового законодавства та законодавства про охорону праці, якими заборонено працівнику пропонувати роботу, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

Таким чином, створення роботодавцями для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда. Щоб запропонувати роботу інвалідові, підприємству необхідно мати медичний висновок про його стан здоров'я. З цього вбачається, що без конкретного інваліда, урахування його вад чи захворювання, побажань, рекомендацій експертних комісій, індивідуальної програми реабілітації створити робоче місце неможливо.

Вказане вище підтверджує висновок про те, що Закон не зобов'язує підприємства самостійно здійснювати пошук інвалідів для подальшого їх працевлаштування на підприємстві.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи містяться докази про вжиття усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення свідчать наступні дії TOB «Зара Україна».

Про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів роботодавці повідомляють територіальні відділення Фонду соціального захисту інвалідів згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України «Про затвердження форми звітності N 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкцію щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» від 10.02.2007 № 42 щороку до 1 березня, наступного після звітного періоду. Такий звіт подається або надсилається рекомендованим листом за місцем державної реєстрації роботодавця відповідному відділенню Фонду.

Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2014 рік був поданий Відповідачем Київському відділенню Фонду соціального захисту інвалідів, що Позивачем не заперечується у позовній заяві.

Відповідно до п. 4 ч. З статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов'язані подавати інформацію про попит на робочу силу (вакансії) до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції.

Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у зазначеному вище Порядку, форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10 робочих днів з дати відкриття вакансії.

Відповідач кожного місяця впродовж 2014 року подавав звітність за формою № 3-ПН до Київського міського центру зайнятості, що підтверджується копіями звітів, що додаються до цих заперечень. У таких звітах Відповідачем зазначалося про наявність відкритих вакансій для інвалідів.

Виходячи із зазначеного вище, доказами виконання Відповідачем зобов'язань по пошуку інвалідів є:

- в частині надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів - представлення Відповідачем в держслужбу зайнятості звітів про наявність вакансій за формою № 3 - ПН;

- в частині звітності до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів - представлення Відповідачем звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою № 10 -ПІ.

Водночас Фонд соціального захисту інвалідів або Київський міський центр зайнятості не направляли до TOB «Зара Україна» інвалідів для працевлаштування.

Таким чином, Відповідач вживав заходи, передбачені чинним законодавством, по забезпеченню працевлаштування інвалідів, тому на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування й відсутність інвалідів, які бажають працевлаштуватися.

Аналогічну позицію також виклав у своїх правових висновках Верховний Суд України в Постановах від 02 квітня 2013 року та 16 квітня 2013 року №21-95а13 та №21-81а13, відповідно.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження оскаржувана постанова прийнята судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, не враховано всі обставини справи, тому існують підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно до статті 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 203, 205, 207, 254, 265 КАС України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» на Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2015 року - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2015 року - скасувати, прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зара Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення Постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

О.В. Карпушова

(Повний текст Постанови виготовлений 27 січня 2016 року)

Головуючий суддя Аліменко В.О.

Судді: Безименна Н.В.

Карпушова О.В.