Справа № 826/23425/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 січня 2016 року № 826/23425/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк"
про скасування постанови у ВП № 47754093 від 21.09.2015
Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві з вимогами про визнання скасування постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Єрмакової О. А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2015 року ВП № 47754093.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» винесено оскаржувану постанову та накладено арешт на все майно позивача у межах суми звернення стягнення, що позбавляє позивача можливістю розпоряджатися всім іншим майном, яке належить йому на праві власності.

Ухвалою суду від 19.10.2015 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк".

Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про місце, дату та час судового розгляду справи. Письмових заперечень суду не надав.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні з урахуванням положень ч. 6 ст. 128 судом ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 04.06.2015 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Єрмаковою О. А. на підставі виконавчого напису № 852 від 18.06.2014 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_1 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 47754093.

21.09.2015 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику: ОСОБА_1 у межах суми стягнення з урахуванням виконавчого збору 824851,785 грн.

Позивач вважає протиправною та просить скасувати оскаржувану постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, оскільки позбавлений можливості розпоряджатися іншим майном, яке належить йому на праві власності, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів.

Вирішуючи адміністративну справу по суті, суд, керуючись Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, виходить з того, що оскільки позивачем як спосіб захисту порушеного права обрано оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, Окружний адміністративний суд міста Києва досліджуючи надані сторонами докази повинен встановити відповідність оскаржуваного рішення чинному законодавству та законність процедури його прийняття.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 N 606-XIV (далі - Закон N 606-XIV).

Статтею 1 зазначеного Закону N 606-XIV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 статті 25 Закону N 606-XIV передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Статтею 57 вказаного Закону передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Пунктом 3 частини 5 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Разом з цим статтею 54 Закону визначено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Оскільки, дане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису нотаріусу про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: АДРЕСА_1, отже арешту підлягає саме зазначена квартира.

Проте, оскаржуваною постановою накладено арешт на все майно, що порушує право позивача на розпорядження іншим майном, крім однокімнатної квартири № 83 загальною площею 26,90 кв. м., що знаходиться за адресою: пр-т Бажана, 9 -В в м. Києві

Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2015 року ВП № 47754093, винесена з порушенням Закону, що вказує на наявність підстав для її скасування.

За правилами частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Задовольнити позовні вимоги.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві Єрмакової О. А. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21.09.2015 року ВП № 47754093.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя В. І. Келеберда