Справа № 752/11160/15-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

26 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В, Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3.) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - Відповідач, Головне управління) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дій Головного управління щодо відрахування з пенсії ОСОБА_3 з 01.01.2015 року по 31.08.2015 року щомісячно податку на дохід фізичних осіб у розмірі 15% та військового збору у розмірі 1,5%;

- стягнення з Відповідача вирахувані з пенсії Позивача з 01.01.2015 року по 31.08.2015 року податок на доходи фізичних осіб 15% щомісячно у розмірі 1 133,37 грн. на суму 9 066,96 грн. і військовий збір 1,5% щомісячно у розмірі 113,34 грн. на суму 906,72 грн., а всього на загальну суму 9 973,68 грн.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.10.2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2015 року було відкрито апеляційне провадження у справі та призначено її до розгляду на 19.01.2016 року. У подальшому розгляд справи відкладався на 26.01.2016 року.

У зв'язку з отриманням судом інформації про перебування на розгляді Конституційного Суду України справи за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності (конституційності) положень підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України положенням статей 8, 21, частини третьої статті 22, статей 46, 126 Конституції України, судом було поставлено на обговорення питання про зупинення провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за поданням Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 року №15 щодо конституційності деяких положень Податкового кодексу України».

У судовому засіданні представник Апелянта та представник Відповідача заперечували проти зупинення провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, заслухавши думку представників сторін, колегія суддів вважає за необхідне заявлене зупинити провадження у справі з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, обґрунтування правової позиції Позивача щодо протиправності дії Головного управління та зобов'язання останнього вчинити дії, засноване, зокрема, на невідповідності приписів ст. ст. 163, 164 ПК України нормам Конституції України. При цьому, стверджуючи про правомірність своїх дій, Відповідач посилається на положення даних статей вказаного нормативно-правового акту.

З огляду на викладене, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що постановою Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 року №15 оформлено рішення Пленуму Верховного Суду України про звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України положенням статей 8, 21, частини третьої статті 22, статей 46, 126 Конституції України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 156 КАС України суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 156 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі наявності інших причин за обґрунтованим клопотанням сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, - до терміну, встановленого судом.

Тобто, право зупинити провадження у справі на підставі пункту 4 частини 2 статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України виникає за умови подання стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, обґрунтованого клопотання про зупинення провадження.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 9 КАС України у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Зі змісту положень ч. 5 ст. 9 КАС України вбачається, що право на звернення до Верховного Суду України в суду з'являється у випадку виникнення сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.

Тобто, факт звернення до Верховного Суду України, а останнім до Конституційного Суду України свідчить про наявність сумніву у суду щодо відповідності закону Конституції України.

Одним з основоположних принципів адміністративного судочинства є, зокрема, принцип законності, який полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відтак, суд зобов'язаний вирішувати справи відповідно до Конституції та законів України, водночас, виникнення сумнівів у відповідності закону Конституції України фактично унеможливлює розгляд справи із дотриманням основоположних і фундаментальних принципів адміністративного судочинства.

При цьому колегією суддів враховується, що Конституційний Суд України в пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини рішення від 29.06.2010 року №17-рп/2010 зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України може визнати неконституційним правовий акт повністю або в окремій його частині.

Частиною 2 ст. 152 Конституції України закріплено, що закони, інші правові акти, їх окремі положення, визнані рішенням Конституційного Суду України такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення.

При цьому згідно ч. 3 ст. 61 Закону України «Про Конституційний Суд України» у разі якщо в процесі розгляду справи за конституційним поданням чи конституційним зверненням виявлено невідповідність Конституції України інших правових актів (їх окремих положень), крім тих, щодо яких відкрито провадження у справі, і які впливають на прийняття рішення чи дачу висновку у справі, Конституційний Суд України визнає такі правові акти (їх окремі положення) неконституційними.

Приписи статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» визначають, що рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 70 вказаного Закону передбачено, що у разі необхідності Конституційний Суд України може визначити у своєму рішенні, висновку порядок і строки їх виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення, додержання висновку.

Конституційний Суд України має право зажадати від органів, зазначених у цій статті, письмового підтвердження виконання рішення, додержання висновку Конституційного Суду України.

Частиною 6 пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 року у справі №1-31/2000 (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) передбачено, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Системний аналіз наведених норм в контексті зазначених положень рішень Конституційного Суду України свідчить про те, що у випадку визнання неконституційними положень пп. 164.2.19 п. 164.1 ст. 164 ПК України, останні втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення. Проте, як було зазначено вище, Конституційний Суд вправі визначити у своєму рішенні, порядок і строки його виконання, а також покласти на відповідні державні органи обов'язки щодо забезпечення виконання рішення.

При цьому судова колегія вважає за необхідне зазначити, що визнання неконституційними певних норм ПК України з підстав їх невідповідності Основному Закону може призвести до порушення його логіки і структури, спричинити виникнення прогалин у ньому. У зв'язку із цим, може виникнути необхідність вжиття додаткових заходів щодо забезпечення виконання прийнятого рішення. Додаткові заходи, у свою чергу, можуть стосуватися внесення змін до чинного Податкового кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року у справі №1-7/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Виходячи із зазначеного, за результатами розгляду конституційного подання щодо конституційності пп. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України правове регулювання суспільних відносин, пов'язаних із оподаткування пенсійних виплат в залежності від рішення Конституційного Суду може змінитися. Вказане свідчить про істотність результатів розгляду судом конституційної юрисдикції подання Верховного Суду України для прийняття законного та обґрунтованого рішення у даній адміністративній справі.

Поряд з цим, судовою колегією враховується, що оскільки процесуальний закон не містить норм, які визначали подальші процесуальні дії суду при зверненні до Верховного Суду України, вказану прогалину було усунуто приписами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», в абзаці 2 пункту 2 якої закріплено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд в будь-якій стадії розгляду справи.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про наявність достатніх підстав для зупинення провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за поданням Верховного Суду України, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України від 03.07.2015 року №15 «Про звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України положенням статей 8, 21, частини третьої статті 22, статей 46, 126 Конституції України», оскільки, на думку колегії суддів, таке звернення є перешкодою для вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 9, 156, 160, 165, 196, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Зупинити апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та стягнення коштів - до вирішення Конституційним Судом України справи за поданням Верховного Суду України, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України від 03 липня 2015 року №15 «Про звернення до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності (конституційності) положень підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України положенням статей 8, 21, частини третьої статті 22, статей 46, 126 Конституції України».

Зобов'язати сторони після усунення обставин, що стали підставою для зупинення апеляційного провадження у справі, повідомити про це суд.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко