Справа № 826/18177/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 грудня 2015 року № 826/18177/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Донецької області, Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України у м. Селидове за участю Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Державної судової адміністрації України (далі - відповідач-1), Апеляційного суду Донецької області (далі - відповідач-2), Пенсійного фонду України (далі - відповідач-3), Управління Пенсійного фонду України у м. Селидове (далі - відповідач-4) за участю Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії, мотивуючи позовні вимоги тим, що Вищою радою юстиції було протиправно розглянуто не в строки, визначені законодавством України, заяву позивача про відставку, а саме замість місячного строку розглянули майже через один рік та чотири місяці. Такі дії призвели до порушення прав та інтересів позивача на отримання 10 місячних заробітних плат за останню посаду та отримання щомісячного грошового утримання у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, що мали бути призначені на підставі норм законодавства України, чинного на момент написання заяви.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправними, та такими, що порушують права позивача, передбачені статтями 22, 41, 126 Конституції України, статтями 48, 120 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дії відповідачів щодо незабезпечення його права на отримання щомісячного довічного грошового утримання, вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати позивачу вихідну допомогу судді, який вийшов у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді апеляційного суду Донецької області, та перерахувати її апеляційному суду Донецької області для виплати;

- зобов'язати апеляційний суд Донецької області виплатити позивачу нараховану вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, тобто за посадою судді апеляційного суду Донецької області;

- визнати протиправними дії Пенсійного фонду України щодо заперечення права позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, визнати незаконним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в місті Селидове щодо відмови в призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання від 14 серпня 2015 року;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Селидове призначити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з дня наступного після відрахування зі штату суду, тобто з 25 липня 2015 року, у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді.

Представник Державної судової адміністрації України заперечував проти позову з огляду на те, що відносини між суддею ОСОБА_1 та відповідачем-1 в частині оплати праці не виникли, оскільки згідно з діючим законодавством заробітна плата виплачується працівникові за виконану ним роботу власником або уповноваженим ним органом, у даному випадку виплата заробітної плати суддям апеляційних судів здійснюється безпосередньо апеляційними судами.

Представник Пенсійного фонду України проти позову заперечував з огляду на те, що позивач зі скаргою на рішення управління Пенсійного фонду України в м. Селідове Донецької області або із зверненням щодо відмови в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до Пенсійного фонду України не звертався, а тому спірні правовідносини між позивачем та відповідачем-3 відсутні.

Представник управління Пенсійного фонду України у м. Селидове Донецької області проти позову заперечував, оскільки на момент відставки позивача діючим законодавством було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким були скасовані норми щодо призначення спеціальних пенсій, в тому числі і відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Представники позивача, відповідачів -2, -4 та третьої особи в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. До суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч.6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновків про наступне.

Згідно з рішенням Донецької обласної ради від 16.12.1993 року ОСОБА_1 був обраний на посаду судді Селидівського міського суду Донецької області та зарахований до штату Селидівського міського суду Донецької області відповідно до наказу начальника Донецького обласного управління юстиції №398 від 23.12.1993 року. 01.12.1998 року був призначений виконуючим обов'язки заступника голови Селидівського міського суду згідно наказу №301 начальника Донецького обласного управління юстиції. Указом Президента України №792/99 від 05.07.1999 року призначений заступником голови Селидівського міського суду Донецької області.

Постановою Верховної Ради України №2286-111 від 22.02.2001 року був обраний на посаду судді Донецького обласного суду безстроково та з 12.03.2001 року зарахований до штату судової колегії в кримінальних справах Донецького обласного суду згідно наказу голови Донецького обласного суду №70 від 11.03.2001 року (з 20.08.2001 року - апеляційний суд Донецької області). З 04.05.2005 року був переведений на посаду судді судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Донецької області згідно наказу голови суду №139к від 28.04.2005 року.

Позивач 6 березня 2014 року направив поштою до Вищої ради юстиції заяву про відставку.

Постановою Верховної Ради України №634-УШ від 16.07.2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади судді апеляційного суду Донецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Згідно наказу в.о. голови апеляційного суду Донецької області №230к від 24.07.2015 року позивач відрахований зі штату апеляційного суду Донецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до ч.1 ст.109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (надалі Закон №2453) (в редакції чинній на момент звернення позивача із заявою про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції) встановлено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст.131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

При цьому, ч.3 ст.109 Закону №2453 визначено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

В ч.4 ст.109 Закону №2453 зафіксовано, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (ч.5 ст.109 Закону №2453).

Разом з тим, в ч.1 ст.100 Закону №2453 передбачено, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч.5ст.126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, п.9 ч.5 ст.126 Конституції України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно, ч.1 ст.136 Закону №2453 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного звільнення судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємопов'язаних обов'язкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи, визначеного в ч.1 ст.109 Закону №2453, та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Судом встановлено, що заяву позивача від 06.03.2014 року про звільнення його у відставку із займаної посади було розглянуто Вищою радою юстиції 02.07.2015 року.

Відповідно до постанови Верховної ради України №634-VIII від 16.07.2015 року позивач був звільнений з посади судді апеляційного суду Донецької області та згідно з наказом в.о. голови апеляційного суду Донецької області №230к від 24.05.2015 року ОСОБА_1 був відрахований зі штату апеляційного суду Донецької області.

Дійсно на момент подачі заяви про відставку позивачем діяла норма ст.136 Закону № 2453, яка давала право судді, який вийшов у відставку, на отримання зазначеної допомоги.

Підставами для виплати допомоги, на думку суду, є відповідна норма Закону, яка передбачає таку виплату, постанова ВР України про відставку судді та наказ голови відповідного суду, де працював суддя до виходу у відставку про відрахування із штату суду.

Як зазначалось раніше, постанова ВР України про відставку позивача прийнята 16.07.2015 року.

Законом України № 1166 від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яким статтю 136 даного Закону виключено.

Тобто на момент виходу позивача у відставку чинним законодавством не передбачено право судді у відставці на отримання зазначеної допомоги.

Тому враховуючи зазначене, у відповідача -1 та -2 у відповідності до норм чинного законодавства були відсутні підстави у виплаті такої допомоги ОСОБА_1

Конституційний Суд України у справі N 1-1/2013 від 19.11.2013 року за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Крім того, на даний час норми Закону України № 1166 від 27.03.2014 року «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України», яким внесено зміни до ст.136 Закону України № 2453, діють, у встановленому порядку вони не визнані неконституційними.

Щодо позовних вимог до Пенсійного фонду України та управління Пенсійного фонду України в м. Селидове суд зазначає наступне.

13.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонд" України в м. Селидове Донецької області із заявою №3056 про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у відповідності до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до ст.141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року; 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року. Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Відповідно до положень п.5 Розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, було встановлено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "'Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус судців", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Закону України щодо призначення пенсій до 01.06.2015 року не було прийнято, що стало підставою скасування положень про призначення пенсій за нормами, переліченими у п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення".

Отже, враховуючи норми чинного законодавства, у відповідача-4 не було нормативних підстав для задоволення вимог позивача.

Щодо позовної вимоги до відповідача-3 слід зазначити, що вона є безпідставною, оскільки з матеріалів справи взагалі не вбачається, що позивач звертався до Пенсійного фонду України із заявами про нарахування щомісячного грошового утримання або зі скаргами на відповідача-4 про відмову ним в призначенні такого утримання.

Отже, відповідачем-3 не приймались рішення з цих підстав щодо позивача, а тому спір між вказаними сторонами взагалі відсутній.

Також, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку позивач просить суд зобов'язати відповідачів вчинити дії по нарахуванню та виплаті вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат та щомісячного грошового утримання, однак задоволення позову в цій частині можливо лише за наявності встановлення судом у відповідачів протиправної бездіяльності чи дій, а також протиправності прийнятих ними рішень, чого в даному випадку не було.

Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що на момент подачі ним заяви норма ст.136 Закону № 2453 діяла і ним фактично було реалізовано право на відставку, виходячи із наступного.

Виплата суддівської винагороди визначена ст.136 Закону № 2453, передбачала її виплату судді, який вийшов у відставку, а не заявив намір про це.

Подача заяви суддею про відставку засвідчує бажання судді піти у відставку з підстав, визначених чинним законодавством, і реалізується лише після прийняття відповідної постанови ВР України, на момент прийняття якої норма даної статті не діяла.

Крім цього слід наголосити, що в рамках цього позову позивачем не оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність Вищої ради юстиції щодо розгляду заяви позивача про відставку від 06.03.2014 року, а тому надання оцінки цим обставинам в межах заявленого позову судом не надається та не входить в предмет доказування згідно заявлених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Донецької області, Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України у м. Селидове за участю Державної казначейської служби України про визнання протиправними дії, зобов'язання вчинити дії необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 71, 86, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.