Справа № 817/3424/15
Суддя: Жуковська Л.А.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3424/15

20 січня 2016 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Жуковської Л.А. за участю секретаря судового засідання Сисун Н.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції
про визнання постанови незаконною та її скасування , -
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції про визнання виконавчого провадження №49360670 за вимогою про сплату боргу від 09.09.2011 року №Ф 1251у незаконним та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2015 року.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою державного виконавця від 19.11.2015 року відкрито провадження ВП №49360670 з виконання вимоги УПФУ в м.Рівне №Ф1251у від 09.09.2011 року. Стверджував, що станом на 01.01.2011 року право ПФУ надсилати боржникам вимоги про сплату недоїмки, які в разі їх невиконання боржником повинні були виконуватися державною виконавчою службою як виконавчий документ, було закріплено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а не Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а вимога про сплату боргу від 09.09.2011 року №Ф1251у винесена УПФУ в м.Рівне на підставі вже скасованої на час її винесення ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Крім того, вказав, що з 11.08.2013 року повноваження УПФ України щодо складання вимог про сплату недоїмки і рішень про застосування штрафних санкцій припинено у зв'язку з проведенням адміністративної реформи. У зв'язку з цим вважає, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження є протиправною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню. За таких обставин, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнав, подав письмові заперечення на позовну заяву. В їх обґрунтування зазначив, що на виконання отриманої заяви стягувача УПФУ в м.Рівне про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та за результатами розгляду виконавчого документа (вимоги УПФУ в м.Рівне №Ф1251у від 09.09.2011 року) державним виконавцем було відкрито виконавче провадження ВП №49360670. Вважає постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49360670 від 19.11.2015 року обґрунтованою, правомірною та такою, що не підлягає скасуванню. З таких підстав просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у відділі ДВС Рівненського міського управління юстиції на виконанні повторно перебуває вимога про сплату боргу №Ф1251у видана 09.09.2011 року УПФУ в м.Рівне про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ в м.Рівне заборгованості в сумі 1288,80 грн.

Так, матеріали справи свідчать, що 13.11.2015 року до відділу ДВС Рівненського міського управління юстиції надійшла заява про примусове виконання вимоги УПФУ в м.Рівне від 09.09.2011 року №Ф1251у про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ в м.Рівне заборгованості в сумі 1288,80 грн.

19.11.2015 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49360670 з виконання вимоги УПФУ в м.Рівне від 09.09.2011 року №Ф1251у.

Не погодившись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 606).

Відповідно до ст.2 Закону №606 примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно з ст.11 цього Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною першою статті 19 Закону №606 визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону:

1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом;

4) в інших передбачених законом випадках.

Частиною 1 ст.25 Закону №606 встановлено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Вимоги до виконавчого документа встановлює ст.18 цього Закону.

В силу вимог ст.17 Закону №606 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Так, відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи:

1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті;

2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

3) судові накази;

4) виконавчі написи нотаріусів;

5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу;

8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;

9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"

Водночас, відповідно до ч.3 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058) територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки визначені управлінням Пенсійного фонду, надсилаються страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Частиною четвертою статті 106 Закону №1058 було передбачено, що вимога про сплату недоїмки або рішення суду про стягнення недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пп. «й» пп.12 п.11 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464) частини першу - дев'яту статті 106 Закону №1058 виключено.

Однак, при цьому, абзацом 5 пункту 7 розділу встановлено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

Тобто, попри їх виключення дія норм частин третьої та четвертої статті 106 Закону №1058 поширюється на відносини щодо стягнення заборгованості із сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав.

Одночасно, абзацом шостим даного пункту встановлено, що на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з частинами 1 та 5 статті Закону №2464 рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Твердження позивача щодо відсутності в УПФУ в м.Рівне повноважень приймати та надсилати вимоги про сплату недоїмки судом оцінюються критично, оскільки відповідно до ч.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» №406 від 04.07.2013 року органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування.

Встановлені в ході розгляду обставини справи в їх сукупності спростовують доводи позивача про те, що вимога про сплату боргу від 09.09.2011 року №Ф1251у, винесена УПФУ в м.Рівне, не є виконавчим документом. Більше того, дана вимога є чинною, не скасованою, а тому підстав для її невиконання немає.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, державний виконавець, відкриваючи провадження ВП №49360670 від 19.11.2015 року з виконання вимоги УПФУ в м.Рівне від 09.09.2011 року №Ф1251у, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №49360670 від 19.11.2015 року відповідає вказаним критеріям правомірності, є обґрунтованою, такою, що прийнята з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому не підлягає скасуванню.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За наведених обставин, відповідачем доведено перед судом правомірність вчинених дій та прийнятої постанови, а позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, безпідставні, такі, що спростовуються матеріалами справи, а тому не підлягають до задоволення повністю.

Судовий збір у відповідності до ст. 94 КАС України позивачу не присуджується.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Жуковська Л.А.