Справа № 448/21/16-а
Суддя: Борисенко В. В.
Дата ухвалення: 2016-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 448/21/16-а
Провадження № 2-а/448/7/16
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15.01.2016 року Мостиський районний суд Львівської області в складі :

головуючого - судді Борисенко В.В.,

при секретарі - Тхір О.Т.,

за участю:

представника позивача - Махлай Т.М.,

відповідачки - ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Мостиська справу за адміністративним позовом Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Республіки Ірак ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В:

14.01.2016 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що відповідачка 11.01.2016 року була затримана прикордонною вартою Республіки Польща на напрямку 440 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВПС «Мігово», що на території Старосамбірського району Львівської області, разом зі своїми неповнолітніми дітьми, за незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, спільно з одним громадянином Сирії та трьома громадянами Іраку, та 12.01.2016 року була передана з Республіки Польща в Україну в рамках угоди про реадмісію.

Вказує, що таким своїми діями, відповідачка грубо порушила вимоги ст.9 Закону України «Про державний кордон України», тобто вчинила правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Зазначає, що 13.01.2016 року начальником Мостиського прикордонного загону було прийнято рішення про примусове повернення відповідачки за межі території України в країну походження, проте остання не може виконати дане рішення та виїхати самостійно, оскільки у неї відсутні необхідні для цього кошти.

Стверджує, що підставами вважати, що відповідачка буде ухилятися від самостійного виїзду за межі України є: невиконання рішення щодо примусового повернення за межі території України; стійкий намір потрапити до країн Європейського Союзу з метою покращення свого матеріального становища; відсутність на території України родинних зв'язків та коштів для забезпечення свого перебування; свідомого неодноразового порушення законодавства України та завдання шкоди міжнародному іміджу України та національним інтересам безпеки держави в частині, що стосується недоторканості її кордонів.

З огляду на вищенаведене, просить суд примусово видворити відповідачку за межі території України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що прибула на територію України на законних підставах. Покинула свою країну походження - Ірак через те, що там проводяться бойові дії. Її особисто та її сім'ї загрожувала небезпека життю та здоров'ю, що змусило її покинути територію держави походження. Зазначила, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом та потребує постійного догляду, тому просить суд примусово не видворяти її за межі України.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За правилами частини шостої статті 6 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України.

Згідно з ч.4 ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України іноземці чи особи без громадянства можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 183-5 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що громадянка Республіки Ірак ОСОБА_1, відповідачка у справі, разом із одним громадянином Республіки Сирії та шістьма громадянами Іраку, 11.01.2016року незаконно поза пунктом пропуску через кордон, без відповідних документів, перетнула державний кордон України з Республікою Польща, де була затримана представниками прикордонної варти Республіки Польща на напрямку 440 прикордонного знаку та 12.01.2016року о 16.30 год. в пункті пропуску «Смільниця - Кросценко» повернена в Україну.

Постановою судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 14.01.2016 року відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП, та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 3400 гривень.

13.01.2016 року на підставі положень ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" заступником начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону Махлай Т.М., тобто уповноваженою особою позивача, прийнято рішення про примусове повернення відповідачки за межі України та зобов'язано її покинути територію України у термін до 14.01.2016 року.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та наявними у справі письмовими доказами: копією постанови судді Старосамбірського районного суду Львівської області від 14.01.2016 року; копією протоколу про адміністративне затримання від 12.01.2016року; копією акту приймання - передавання особи від 12.01.2016року; копією паспорта громадянки Республіки Ірак ОСОБА_1; копіями паспортів громадян Республіки Ірак (дітей відповідачки) - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; рішенням про примусове повернення відповідачки за межі України від 13.01.2016 року та іншими матеріалами справи.

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», примусовому видворенню передують дві обставини, а саме прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

Як зазначалось вище, 13.01.2016 року позивачем прийнято рішення про примусове повернення відповідачки за межі України та зобов'язано її покинути територію України у термін до 14.01.2016 року, тобто на наступний день. Однак, як вбачається з матеріалів справи, у зазначений період, а саме з 13.01.2016р. по 14.01.2016р. відповідачка перебувала в умовах ізоляції - у приміщенні тимчасового тримання Мостиського прикордонного загону, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання відповідача від 12.01.2016р., а тому остання не мала можливості у спосіб, запропонований позивачем, покинути країну перебування добровільно, що свідчить про порушення її прав.

Тим не менше, суд вважає за необхідне зазначити, що особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Так, згідно ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно із ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань. Для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як встановлено судом, відповідачка ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Ірак, де на даний час тривають бойові дії, систематично порушуються права людини та існує небезпека для життя та здоров'я людей, що в подальшому слугувало підставою вимушеного виїзду відповідачки з країни її походження.

Вказані обставини є загальновідомими, і відповідно до ч.2 ст.72 КАС України їх не потрібно доказувати.

При цьому, суд також враховує те, що відповідачка має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які перебувають разом із нею.

Частиною 2 ст. 8 КАС України передбачено обов'язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 9 КАС України передбачено обов'язок суду керуватися принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та Законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (ст. 3 Конституції України).

З огляду на наведене, виходячи із заявлених позовних вимог та матеріалів справи, системного аналізу положень чинного законодавства України та міжнародних договорів, суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідачка ОСОБА_1 не може бути примусово видвореною за межі України, оскільки у країні її походження - Іраку може загрожувати небезпека для її життя та здоров'я, а також для життя та здоров'я її дітей, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 6, 11, 69-71, 86, 158 - 163, 183-5 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянки Республіки Ірак ОСОБА_1 про примусове видворення за межі території України - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду (м. Львів, вул. Саксаганського, 13) через Мостиський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя В.В.Борисенко

Постанова набрала законної сили

«___» ______________ 20 р.

Суддя В.В.Борисенко