Справа № 820/283/16
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

27 січня 2016 р. Справа № 820/283/16

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Панченко О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України, прокурора Київської області, генерального прокурора України, прокурора Харківської області, прокурора м.Києва, Міністерства внутрішніх справ про визнання дій незаконними, неналежним прокурорський нагляд та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить суд:

- визнати незаконними та такими, що порушували та обмежували права і свободи ОСОБА_1, клопотання генерального прокурора України, його заступників, прокурорів м.Києва, Київської (в період 1998-2015 рр.), Харківської (в період 1986-2015 рр.) областей, та підпорядкованим їм прокурорам про контроль телефонних розмов, візуального спостереження, аудіо та відеоконтролю за діями осіб з відомостями про місця проживання осіб, у відношенні яких такі подання вносились в суди, за адресами ОСОБА_1 та інших квартирах будинків, в яких він проживав, і в дійсності не проживавшого за цими адресами, а також з недостовірними відомостями про належність вказаних телефонів та комп'ютерів, з яких планувалося негласне зняття інформації цим особам, в користуванні яких такі радіоелектронні пристрої в дійсності не знаходились;

- визнати неналежним нагляд Генерального прокурора України, його заступників, прокурорів м.Києва, Київської (в період 1998-2015 рр.), Харківської (в період 1986-2015 рр.) областей, та підпорядкованим їм прокурорам за використання спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації органів внутрішніх справ;

- визнати незаконними та такими, що порушують і обмежували права та свободи ОСОБА_1, використання підрозділами Міністра внутрішніх справ України, в тому числі ГУ МВС України в Харківській області, ГУ МВС України в Київській області, ГУ МВС України в м.Києві спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації по мобільним телефонам №№, , НОМЕР_1, (в період 2000-2013 р.р.), , НОМЕР_2, НОМЕР_3 (2014-2016 р.р.), НОМЕР_4, НОМЕР_5 (2010-2013 рр.), ІМЕІ телефонів 79454 (Nokia 6300), 64709 (Samsung X160), 81896 (Mitsubishi Triym), 64709 (Samsung X160), 79571, Motorola ІМЕІ 22263, стаціонарними телефонами 7013493, 7011204 (в 2012 р.) в квартирі по вул. Клочківській, 195 Д, кв.122, а також комп'ютерами з mac адресами мережі (фізичні адреси) карт мережі с4-6d-4a-08-cf, f4-6d-04-a0-8c-5f, 8с-89-а5-7с-93-ее, 00-30-4F-49-CA-3B, 00-24-01-08-E8-67, Alcatel (IMEI 3EADCA3), SONY Xperia (IMEI 81746), зняття інформації з них, проникнення в житло ОСОБА_1, використання спеціальних технічних засобів негласного зняття інформації за діями осіб на підставі подання прокурорів і рішень судів про проведення негласних оперативно-розвідувальних заходів по відношенню інших осіб, які в дійсності не проживали по адресам ОСОБА_1 в м.Харкові, вул. Клочківська, 195 Д, кв.122 (в період 1986-2015 рр.), пр-т Перемоги, 62 Б, кв.113 (2007-2010 рр.), м.Києві, вул. Новоукраїнська, 2/6, кв.239, м.Біла Церква, вул. Шолом Алейхема, 84 в кімнатах 52 (1998-1999 рр.) и к.75 (1999-2001 рр.);

- визнати незаконними використання органами внутрішніх справ спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації - контролі телефонних розмов, негласного зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, електронних інформаційних систем, каналів зв'язку на підставі рішень про проведення негласних оперативно-розшукових заходів по відношенню мешканців інших квартир (в тому числі, які в дійсності там не проживають), в будинках по місцю проживання ОСОБА_1 в м.Харкові, вул. Клочківська, 195 Д, кв.122 (в період 1986-2015 рр.), пр-т Перемоги, 62 Б, кв.113 (2007-2010 рр.), м.Києві, вул. Новоукраїнська, 2/6, кв.239, м.Біла Церква, вул. Шолом Алейхема, 84 в кімнатах 52 (1998-1999 рр.) и к.75 (1999-2001 рр.), а також по відношенню його родичів - ОСОБА_2, ОСОБА_3Е, ОСОБА_1, внаслідок чого заявнику спричинено шкоду здоров'ю, здійснено незаконне втручання в його особисте життя;

- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 о.В. компенсацію спричиненої моральної шкоди в сумі 9210640 грн. та шкоди здоров'ю в сумі 250000 грн.

Відповідно до вимог частини 2 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя перевіривши позовну заяву та додані до неї матеріали на наявність та відсутність підстав для повернення позовної заяви, залишенні її без розгляду чи відмови у відкриті провадження в адміністративній справі, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України встановив наступне.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (частина перша статті 2 КАС України). До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1, 2, 3, 4).

За визначенням частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Тому, враховуючи приписи Кодексу адміністративного судочинства України, спори про визнання незаконними дій міліції, прокуратури в рамках розслідування кримінальної справи не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів, такі дії працівників правоохоронних органів є владними процесуальними функціями.

Згідно з частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України, кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ч. 1 ст. 5 КПК України).

Завданнями кримінального судочинства відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Так у ч. 1 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

У ч. 4. ст. 214 КПК України зазначено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов'язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

У ч. 1 ст. 306 КПК України визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. До того ж імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Тому оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність таких посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідно до Закону України Про оперативно-розшукову діяльність від 18.02.1992 року №2135-ХІІ, а саме ст. 2 визначено, що оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Відповідно до абз. 4 ст. 7 Закону України Закону України Про оперативно-розшукову діяльність від 18.02.1992 року №2135-ХІІ встановлено, що оперативні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, органів доходів і зборів, Державної пенітенціарної служби України, Державної прикордонної служби України проводять слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні за дорученням слідчого, прокурора в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Письмові доручення щодо проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, надані слідчим, прокурором у межах компетенції та в установленому порядку, є обов'язковими до виконання оперативним підрозділом.

Згідно з ч.2 ст. 9 вище зазначеного Закону України контроль за оперативно-розшуковою діяльністю здійснюється Міністерством внутрішніх справ України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України, спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управлінням державної охорони України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальним органом Міністерства оборони України, Національним антикорупційним бюро України.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України визначено, що у випадках порушення прав і свобод людини або юридичних осіб в процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також у разі, якщо причетність до правопорушення особи, щодо якої здійснювались оперативно-розшукові заходи, не підтвердилась, Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управління державної охорони України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальний орган Міністерства оборони України, розвідувальний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Служба зовнішньої розвідки України, Національне антикорупційне бюро України зобов'язані невідкладно поновити порушені права і відшкодувати заподіяні матеріальні та моральні збитки в повному обсязі.

Таким чином, спір виник не з приводу реалізації субєктами, зазначеними у позові, управлінських функції як суб'єкта владних повноважень, а з правовідносин, котрі склались при організації виконання функції контролю під час здійснення підконтрольними органами своєї діяльності в рамках КПК України.

З огляду на наведений характер правовідносин, вимоги позивача не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язані із оскарженням бездіяльності відповідача під час здійснення контролю за виконанням правоохоронних функцій підлеглих органів. Їх розгляд можливий лише у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, адже процесуальна діяльність посадових осіб правоохоронних органів має свої особливості та не віднесена до сфери управлінської діяльності.

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення компенсації шкоди здоров'ю та компенсації моральної шкоди з Державного казначейства України, слід зазначити, що розгляд таких позовних вимог є нерозривно пов'язаним із встановленням неправомірних та протиправних дій відповідачів.

За правилами, встановленими п. 1 ч. 1 статті 109 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 107, 109, 165, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України, прокурора Київської області, генерального прокурора України, прокурора Харківської області, прокурора м.Києва, Міністерства внутрішніх справ про визнання дій незаконними, неналежним прокурорський нагляд та стягнення моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Панченко О.В.