Справа № 805/5181/15-а
Суддя: Куденков К.О.
Дата ухвалення: 2016-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

22 січня 2016 р. Справа № 805/5181/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючий суддя: Куденков К.О.

секретар судового засідання: Притула С.С.

за участю:

представника позивача: не зявився

відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Костянтинівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Костянтинівський міський центр зайнятості (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення допомоги по безробіттю у розмірі 43 389,40 грн. та вартості надання соціальних послуг у розмірі 262,11 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що за період перебування відповідача на обліку було здійснено нарахування та перерахування на загальну суму 43 389,40 грн., у тому числі: виплата допомоги по безробіттю у розмірі 6 286,45 грн., виплата допомоги по безробіттю одноразово у розмірі 36 995,77 грн., компенсація витрат на проїзд до навчального закладу у сумі 107,18 грн. Також, позивач зазначає, що сплатив 262,11 грн. на навчання відповідача у Краматорському економіко-гуманітарному інституті. Проте, перевіркою встановлено, що відповідач знаходилась у правовідносинах з АТ «ОТП Банк» на підставі договору про надання юридичних послуг від 19.11.2014р., який діє до 31.12.2015р. та отримала дохід у розмірі 3 000,00 грн., про що не повідомила Костянтинівський міський центр зайнятості. У звязку із зазначеним, позивач вважає, що ОСОБА_1 незаконно отримала матеріальне забезпечення на випадок безробіття та соціальні послуги.

Відповідач у судовому засіданні просила закрити провадження в адміністративній справі на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд України у постанові від 22 вересня 2015 року №21-1884а15 зазначив, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обовязку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом субєкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності обєднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

У вказаній постанові Верховного суду України зазначено, що колегія суддів дійшла висновку, що правовий аналіз пунктів 14 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом субєкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання субєктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих субєктів владних повноважень.

Також, у вказаній постанові Верховного Суду України зазначено, що логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права субєкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обовязків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України субєкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх обєднань, юридичних осіб, які не є субєктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

В випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_1 і, на думку колегії суддів, не підпадають під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

У постанові від 22 вересня 2015 року №21-1884а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що в цій справі суди апеляційної та касаційної інстанцій правильно застосували згадані норми процесуального права, тобто, що таку справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства, погодившись у звязку з цим із закриттям провадження в адміністративній справі.

Суд вважає, що, за наведеними у постанові Верховного Суду України від 22 вересня 2015 року №21-1884а15 мотивами та висновків щодо застосування ст.2 та ст.50 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду як вимоги про стягнення отриманої допомоги по безробіттю так і вимоги про стягнення сплаченої компенсації витрат на проїзд до навчального закладу і вимоги про стягнення вартості надання соціальних послуг (витрати, повязані з професійним навчанням). Ці вимоги мають єдину правову підставу ст.36 Закону України від 02.03.2000р. № 1533-III «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Згідно з абзацом першим ч.2 ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

На підставі наведеного, з урахуванням висновків Верховного Суду України, суд дійшов до висновку, що ця справа не належить до юрисдикції адміністративних судів, та, відповідно, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а позовні вимоги, які заявлені в межах цієї справи, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Згідно з п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд вбачає наявність підстав для закриття провадження у справі.

Також, відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Таким чином, позивач може звернутися до суду з клопотання про повернення сплаченої суми судового збору за подання позовної заяви до адміністративного суду.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі № 805/5181/15-а за позовом Костянтинівського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Розяснити Костянтинівському міському центру зайнятості, що заявлені позовні вимоги підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Ухвала прийнята у нарадчій кімнаті, вступна та резолютивна частини проголошено у судовому засіданні 22 січня 2016 року, складання ухвали у повному обсязі 25 січня 2016 року.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Куденков К.О.