Справа № 815/4323/15
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/4323/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В,

секретаря Мамедової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення неправомірним та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним рішення від 10 липня 2015 року № 327 про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що на сьогоднішній день він побоюється повертатися на батьківщину (Гвінею), оскілки там його життю та свободі загрожує небезпека. В лютому 2014 року батько позивача приймав участь в марші-протесті в м. Конакрі та був тяжко поранений, внаслідок чого помер в лікарні. Через побоювання переслідувань зі сторони представників влади внаслідок активної політичної діяльності батька, позивач не може повернутися до країни походження.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено, з посиланням на те, що позивач не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову про задоволення позовних вимог.

Відповідач позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки викладені в заяві позивача підстави не відповідають вимогам п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросподівання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що він є громадянином Гвінеї, уродженець м.Абіджна, Кот-д`Івуар, сповідує іслам. /а.с.27-44/

08 жовтня 2011 року позивач на підставі запрошення та з метою навчання в Харківському національному університеті радіоелектроніки, легально покинув Гвінею авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі національного паспорту та студентської візи НОМЕР_1

15 червня 2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, оскільки має фінансові складнощі із закінченням навчання. Матір він загубив у віці 10 років. Його батько раніше сплачував за навчання, проте у цьому році був вбитий під час демонстрації в Конакрі на вул. Prince Cosd Bembeto Hamdallaye представниками опозиційної партії UFDG. Родинний будинок позивача спалили вночі під час демонстрації силами порядку, а також весь район, тому, що мешканці були в опозиції по відношенню до вищевказаної політичної партії. Діючий Президент Alpha Conde дозволив силам правопорядку знищити все, що належало опозиції партії. У зв'язку із цим позивачу небезпечно повертатися до своєї країни і в нього там нічого не залишилось (всі члени родини були вбиті). У зв'язку із цим позивач просить захисту в Україні.

10 липня 2015 року наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України № 126 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці. /а.с.73/

Про прийняте рішення позивачу доведено повідомленням від 10 липня 2015 року № 327. /а.с.74-76/

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.п.1,4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач покинув Гвінею з метою навчання в Україні.

Після закінчення навчання мав намір повернутися до країни постійного проживання. Однак у 2012 році передчасно закінчив навчання та в подальшому його не поновлював, посилаючись на відсутність коштів.

Під час співбесіди 10 липня 2015 року він вказав, що жодних переслідувань у Гвінеї він не зазнавав, проте йому погрожували люди «які у владі». Позивач розповів, що в лютому 2014 року представниками влади були спалені житлові будинки в районі, де знаходився будинок його родини, який також було спалено. Також позивач вказав, що його батько був членом партії UFDG, що означає «Союз демократичних сил Гвінеї», де займав посаду в організаційному комітеті з 2008 році. Будь-яких доказів або конкретних відомостей про політичну діяльність батька позивач надати не зміг.

У співбесіди позивач також наголосив, що будь-яких проблем при перетині кордону країни проживання у нього не було. На теперішній час позивач не може продовжити навчання в Україні через фінансові труднощі і з цих же підстав (через скрутне фінансове становище) не може повернутися до Гвінеї. Проте на теперішній час позивач працює на промтоварному ринку « 7км.» в м. Одесі, проживає в орендованому приміщенні в м.Одесі по вул.Добровольського.

До того ж, судом першої інстанції встановлено, що з 01 червня 2012 року до моменту звернення позивача за захистом останній перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті, хоча зі слів самого позивача, батько помер ще у 2014 році.

Відповідно до вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

При прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач також взяв до уваги те, що надана позивачем інформація при викладені причини виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернень позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Також, позивач не надав переконливих доказів щодо їх особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Гвінеї добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

В матеріалах справи також відсутні факти, які б підтверджували можливість застосування до заявника смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: О.В. Джабурія