Справа № 823/5424/15
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2016-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року справа № 823/5424/15

м. Черкаси

11 год. 10 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

за участю секретаря: Цаплі І.Ю.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії,

встановив:

18 грудня 2015 року до суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1, в якій просить:

1) визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку;

2) зобовязати Апеляційний суд Черкаської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної неоподатковуваної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позбавлення його права на вихідну допомогу судді у звязку з відставкою відповідно до Закону, який діяв на день прийняття Верховною Радою України рішення є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки на момент подання заяви про відставку та прийняття Вищою радою юстиції рішення щодо направлення відповідного рішення до Верховної Ради України суддям при виході у відставку виплачувалася вихідна допомога. Прийняття Верховною Радою України рішення про відставку позивача поза межами встановленого строку, а також після втрати чинності відповідної статті Закону України Про судоустрій і статус суддів, яка передбачала право на отримання вихідної допомоги, не залежало від волі позивача, і, крім того, позбавлення права на отримання вихідної допомоги є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених ОСОБА_2 та законами України, оскільки зміст та обсяг матеріального забезпечення суддів не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причину своєї неявки не повідомив.

В письмових запереченнях на адміністративний позов Державна судова адміністрація України просила в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що станом на момент прийняття рішення про відставку позивача відповідна стаття Закону України Про судоустрій і статус суддів, яка передбачала право на отримання вихідної допомоги, втратила чинність, а тому застосуванню в даному випадку не підлягає. Крім того, з моменту подання позивачем заяви про відставку до звільнення з посади останній перебував на посаді судді і йому нараховувалася та виплачувалася заробітна плата.

Представник Державної казначейської служби України, належним чином повідомленої про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причину своєї неявки не повідомив.

Заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

20 вересня 2013 року позивач звернувся до Вищої ради юстиції з заявою про звільнення з посади судді Апеляційного суду Черкаської області у відставку.

15 жовтня 2013 року Вища рада юстиції прийняла позитивне рішення № 1006/0/15-13 Про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Черкаської області у звязку з поданням заяви про відставку, яким внесено подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_3 з посади судді.

В подальшому, ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 звільнений з посади судді Апеляційного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини пятої статті 126 ОСОБА_2 України у звязку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови апеляційного суду Черкаської області від 05.01.2015 № 1, винесеного на підставі постанови Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014, ОСОБА_1 був звільнений з посади судді Апеляційного суду Черкаської області 05.01.2015 та виплачено компенсацію за невикористану частину оплачуваної щорічної відпустки і проведено остаточний розрахунок.

Також судом встановлено, що 27 листопада 2015 року позивач звернувся до Апеляційного суду Черкаської області із заявою щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, однак відповідач відмовив йому у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку, посилаючись на те, що в день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014) стаття 136 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 2453-VI від 07.07.2010 втратила чинність відповідно до Закону України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні від 27.03.2014 № 1166-VII.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст. 1 ОСОБА_2 України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно ст. 8 ОСОБА_2 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Положеннями ч. 1 ст. 22 ОСОБА_2 України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_2, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 55 ОСОБА_2 України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Отже, конституційні права і свободи людини і громадянина безпосередньо гарантуються Основним законом, захищаються судом і не можуть бути звужені або скасовані навіть при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

При цьому, п. 14 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_2 України визначено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Так, нормативно-правовим актом, що визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів є Закон України Про судоустрій і статус суддів № 2453-VI від 07.07.2010 (далі по тексту Закон № 2453).

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону № 2453 (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції (січень-лютий 2014 року)) суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі ОСОБА_2 і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Частиною 4 статті 47 Закону № 2453 визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сімї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх обєднання зобовязані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

При цьому, частиною 6 цієї статті визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_2 України гарантій незалежності судді.

Згідно частини 1 статті 109 Закону № 2453 суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

В частині 4 статті 109 Закону № 2453 зафіксовано, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (частина 5 статті 109 Закону № 2453).

Відповідно до частини 1 статті 100 Закону № 2453 суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 126 ОСОБА_2 України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, пунктом 9 частини 5 статті 126 ОСОБА_2 України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно частини 1 статті 136 Закону № 2453 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таким чином, звільнення судді у звязку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємоповязаних обовязкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи, визначеного відповідно до частини 1 статті 109 Закону № 2453, та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

В рішенні Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) ст. ст. 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, пп.1 п.2 розділу XII Прикінцеві положення, абз. 4 п. 3, абз. 4 п. 5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів), Конституційний Суд України вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку.

При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача та третьої особи щодо відсутності правових підстав для здійснення виплати позивачу вихідної допомоги у звязку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови № 59-VIII від 25.12.2014 Про звільнення суддів, якою, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_2 України у звязку з поданням заяви про відставку було звільнено ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Черкаської області, ст. 136 Закону № 2453 втратила чинність відповідно до Закону № 1166, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи, 20.09.2013 позивачем подано до Вищої ради юстиції заяву про відставку, в якій позивач просив, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_2 України та ст.109 Закону № 2453 внести до Верховної Ради України подання про звільнення його з посади судді Апеляційного суду Черкаської області у звязку з поданням заяви про відставку.

Розглянувши подану позивачем заяву про відставку, 15.10.2013 Вищою радою юстиції було прийнято рішення № 1006/0/15-13 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Черкаської області у звязку з поданням останнім заяви про відставку.

Відповідно до частини 1 статті 111 Закону № 2453 порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Згідно частини 4 Закону № 2453 рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

В той же час, частиною 1 статті 9 Закону України Про Регламент Верховної ради України (далі Закон № 1861) визначено, що Верховна Рада проводить свою роботу сесійно. Сесії є чергові та позачергові.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону № 1861 сесії Верховної Ради складаються із засідань Верховної Ради, засідань комітетів, тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій, що проводяться у період між пленарними засіданнями, роботи народних депутатів у депутатських фракціях (депутатських групах) та з виборцями. Комітет, тимчасова спеціальна комісія чи тимчасова слідча комісія можуть проводити свої засідання одночасно з пленарними засіданнями Верховної Ради лише за процедурним рішенням Верховної Ради.

Засідання Верховної Ради можуть бути пленарними, урочистими, а також можуть проводитися у формі парламентських слухань (частина 5 статті 9 Закону № 1861).

В частині 1 статті 19 Закону № 1861 зафіксовано, що за звичайних обставин перший і третій тижні кожного календарного місяця впродовж сесії відводяться для пленарних засідань Верховної Ради, другий - для роботи в комітетах, тимчасових спеціальних комісіях і тимчасових слідчих комісіях, депутатських фракціях (депутатських групах), четвертий - для роботи народних депутатів з виборцями.

Порядок денний сесії Верховної Ради затверджується Верховною Радою на кожну чергову сесію (частина 1 статті 20 Закону № 1861).

Пунктом 4 частини 4 статті 20 Закону № 1861 визначено, що до порядку денного сесії Верховної Ради включаються позачергово без голосування питання про складення присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад, надання згоди на призначення і звільнення з посад, а також питання щодо здійснення парламентського контролю, розгляд яких є виключним правом Верховної Ради у випадках, передбачених ОСОБА_2 України та законами України.

Як свідчать матеріали справи, подання Вищої ради юстиції щодо звільнення позивача з посади судді у звязку з поданням заяви про відставку внесено до Верховної ради України в жовтні 2013 року, однак з незалежних від позивача причин, постанову № 59-VIII Про звільнення суддів, якою звільнено позивача з посади судді Апеляційного суду Черкаської області Верховною Радою України, прийнято лише 25.12.2014.

Відповідно до положень статті 19 ОСОБА_2 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Суд критично ставиться до зазначених в листі від 01.12.2015 доводів відповідача про те, що станом на момент звільнення зі штату апеляційного суду Черкаської області позивач не мав права на отримання вихідної допомоги у звязку з тим, що стаття 136 Закону № 2453, якою, зокрема, була передбачена виплата вихідної допомоги, з 01.04.2014 була виключена на підставі Закону № 1166, оскільки як встановлено судом під час розгляду адміністративної справи, позивачем виконані всі, передбачені чинним на той час законодавством, вимоги щодо порядку подання заяви про відставку.

Більше того, суд погоджується з доводами позивача на рахунок того, що тривалий період його звільнення Верховною Радою України не залежав від його дій чи бездіяльності.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне зазначити, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у звязку з відставкою відповідно до статті 136 Закону № 2453, який діяв на момент подання позивачем заяви про відставку від 20.09.2013 та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями статті 22 ОСОБА_2 України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд також приймає до уваги рішення Конституційного Суду України №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_2 України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, ст. 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені ОСОБА_2 та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

В рішенні № 6 від 05.02.2015 при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та обєму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Отже, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обовязком держави, оскільки суддя, відповідно до статті 127 ОСОБА_2 України, а також статті 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у звязку із виходом у відставку з підстав, не повязаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Таким чином, оскільки право на відставку позивач реалізував до набрання чинності Законом № 1166, яким було виключено статтю 136 Закону № 2453, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову повністю.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 11, 14, 70, 71, 94, 159 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю

Визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Зобовязати Апеляційний суд Черкаської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Постанова набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку, передбачені статтями 185-187 цього Кодексу.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлено 19 січня 2016 року