Справа № 2а-4217/09/0770
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Справа № 876/8629/14

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Кушнерика М.П.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року у справі за позовом Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат», Малого приватного підприємства «Полімер і К», фізичної-особи підприємця ОСОБА_2, фізичної-особи підприємця ОСОБА_3, фізичної-особи підприємця ОСОБА_4 та фізичної-особи підприємця ОСОБА_5 про застосування наслідків визнання договорів недійсними, встановлені ст. 208 ГПК України,

в с т а н о в и в:

Свалявська МДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області 26.10.2009 року звернулася в суд з адміністративним позовом до фізичної-особи підприємця ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат», Малого приватного підприємства «Полімер і К», фізичної-особи підприємця ОСОБА_2, фізичної-особи підприємця ОСОБА_3, фізичної-особи підприємця ОСОБА_4, та фізичної-особи підприємця ОСОБА_5, у якому просила застосувати наслідки визнання договорів недійсними, встановлені ст.208 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обгрунтовуєм, що в ході проведення позапланової перевірки з питань дотримання податкового законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2006 року по 30.09.2008 року встановлено, що між ним та іншими відповідачами укладені договори поставки продукції. Проте проведені операції за такими договорами були безтоварними, тобто, проводилися з метою формування податкового кредиту та з метою переведення грошових коштів з безготівкової форми в готівкову, що, на думку позивача, встановлено показаннями свідка по кримінальній справі (громадянина ОСОБА_6).

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.10.2011 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 року вказані судові рішення скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції з вказівкою дослідити підстави, порядок, зміст та обсяги господарських операцій відповідно до умов договорів, наявність у відповідачів об'єктивної можливості виконати господарські зобов'язання за укладеними договорами, транспортування товарів, які були предметом укладених договорів та дійсний економічний зміст господарських операцій, що був обумовлений виконанням договорів .

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Свалявська МДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було всебічно повно та об'єктивно досліджено всі обставини, саме рішення не ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що в ході проведення позапланової перевірки з питань дотримання податкового законодавства ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.06 р. по 30.09.08 р. встановлено, що між ним та відповідачами укладені договори поставки продукції. Проте проведені операції за такими договорами були безтоварними, тобто, проводилися з метою формування податкового кредиту та з метою переведення грошових коштів з безготівкової форми в готівкову. Зазначене, на думку позивача, встановлено показаннями свідків по кримінальній справі №9706208 (громадянина ОСОБА_6).

Апелянт вважає, що СГД ОСОБА_1 здійснював діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди для третіх осіб, надання незаконних документів на придбання лісопродукції, використовуючи при цьому фінансово-грошові потоки контрагентів, які не виконують своїх податкових зобов'язань, не звітують до податкових органів та здійснюють свої операції через таких же посередників. Разом з тим, підприємець не мав найманих працівників, договорів оренди приміщень, транспортних засобів, відсутні прихідні документи на промислові товари та будівельні матеріали, відсутня оплата за паливно-мастильні матеріали, товарно-транспортні накладні. Таким чином, вищевказані операції підприємця є безтоварними, а проведені операції нікчемними.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41 та 196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що позивачем проведено позапланову документальну перевірку своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) ФОП ОСОБА_1 за період з 01 січня 2006 року по 30 вересня 2008 року, за результатами якої складено акт від 20 березня 2009 року №7/1700/1.

Згідно змісту вказаного акту видно, що при проведенні перевірки податковим органом виявлено, зокрема, порушення вимог частини 1 статті 203, статей 215, 216, 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочинів вимог щодо настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними (частина 5 статті 203 ЦК України), а саме по правочинах, здійснених ОСОБА_1 з - ФОП ОСОБА_5 щодо придбання лісоматеріалів на суму 472 500,35 грн. (з ПДВ); - МПП «Полімер і К» щодо придбання б/а напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ на суму 292 752,96 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_3 щодо придбання б/а напоїв, мінеральної води на суму 72 329,82 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_4 щодо придбання б/а напоїв, мінеральної води на суму 86 550,00 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_2 щодо придбання б/а напоїв на суму 16 200,00 грн. (з ПДВ); - ПрАТ «Мукачівський ЛК» щодо реалізації лісоматеріалів на суму 449 368,27 грн. (з ПДВ); - ФОП ОСОБА_5 щодо придбання б/а напоїв, мінеральної води і плівки ПЕТ на суму 593 786,52 грн. (з ПДВ).

Вказані висновки ґрунтуються на показах свідка по кримінальній справі ОСОБА_6, що сам ФОП ОСОБА_1 господарською діяльністю не займався, а за його довіреністю ОСОБА_5, у нього відсутні необхідні умови для ведення господарської, економічної діяльності; технічний персонал, основні фонди, виробничі активи, складські приміщення і транспортні засоби. Товарний характер укладених ФОП ОСОБА_1 договорів документами не підтверджено, а відтак такі договори є нікчемними.

Покликаючись на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 13.12.2012 року у справі №1/710/220/11( т.3 а.с 125-136)., який набрав законної сили, позивач зазначав, що оформлення первинних документів за господарськими операціями між згаданими суб'єктами господарювання проводилося без фактичної поставки продукції, оформлення накладних та податкових накладних на придбання товарно-матеріальних цінностей від платників ПДВ здійснювалося з метою формування податкового кредиту з ПДВ. Здійснення удаваної підприємницької діяльності мало дві мети: отримання відшкодування з бюджету податку на додану вартість ПрАТ «Мукачівський ЛК» і легалізація коштів, отриманих внаслідок здійснення нікчемних операцій шляхом переведення їх із безготівкової форми в готівкову.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено недійсності укладених правочинів, як таких, що порушують публічний порядок та порушено терміни застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених ст..250 ГК України.

Виходячи з вимог ст..195 КАС України про апеляційний перегляд судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України (в редакції кодексу станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визнання правочину недійсним судом не вимагається лише у тому випадку, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Нікчемними, зокрема, є правочини: укладені з недодержанням обов'язкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань (ст. 547); укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219); укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ч. 2 ст. 221); укладені недієздатною фізичною особою (ч. 1 ст. 226); вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224); які порушують публічний порядок (ч. 2 ст. 228).

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК, згідно якої такими є:

1)правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина:

2)правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Тобто, такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

Зміст наведеної правової норми свідчить про те, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а порушення податкового законодавства є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд констатує, що кваліфікація правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили, саме за злочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави.

Вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 13 грудня 2012 року (справа №1/710/220/11, головуючого судді Жиганської Н.М.) ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 191 ч. 5, 209 ч. 1, 191 ч. 4, 209 ч. 2 Кримінального кодексу України.

Однак, як видно із тексту вироку Свалявського районного суду від 13.12.2012 р., ОСОБА_5, за попередньою змовою з ОСОБА_6, організував привласнення коштів ПП ОСОБА_7 та вчинив розтрату майна, що перебувало в його віданні, тим самим ним вчинено дії спрямовані на набуття, володіння та використання коштів, одержаних внаслідок вчинення суспільно - небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації доходів, тобто ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні злочинів щодо привласнення а розтратою чужого майна та легалізації одержаних злочинним шляхом доходів, при цьому цим вироком не досліджувались відносини щодо укладання договорів між ПП Попович та іншими відповідачами по даній справі.

Таким чином, відсутній вирок, що набрав законної сили, яким доведена вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним.

В контексті наведеного слід зазначити, що висновок податкового органу про нікчемність правочину є необгрунтованим, оскільки відсутні докази щодо нікчемності правочину, так як вироком суду, що набрав законної сили не доведена вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним.

Стосовно позиції податкового органу про нікчемність укладених правочинів з тих підстав, що такі не направлені на настання реальних наслідків (фіктивний правочин), колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України наведено визначення правочину, згідно якої, правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Тобто, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Як видно з матеріалів справи, на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 27.03.2014 року, суд першої інстанції зобов'язав сторін спору надати всі наявні у них докази, які підтверджують або спростовують реальність спірних господарських операцій у даній справі.

У ході розгляду справи з'ясувалось, що ОСОБА_1 помер і ніяких документів ним не надано.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, позивач, як ініціатор спору та суб'єкт владних повноважень, на виконання наведених приписів процесуального закону і відповідної вимоги суду повинен був надати останньому належні й допустимі докази фіктивності спірних господарських операцій.

Однак, позивач не виконав таких вимог. Він не надав до суду жодних доказів, які б підтверджували фіктивність спірних господарських операцій або спростовували їх реальність.

Всі доводи позивача зводяться до згаданих показань одного свідка, які відображені у вироку Свалявського районного суду Закарпатської області від 13.12.12 у справі №1/710/220/11, про що зазначено вище.

Натомість інші надані позивачем докази (податкові і видаткові накладні, платіжні доручення, виписки по банківському рахунку) навпаки підтверджуються факти реальності спірних господарських операцій.

Крім того, з наданих представником МПП "Полімер і К", ФОП ОСОБА_2, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 письмових пояснень по справі та додаткових доказів, слідує, що єдиним власником та засновником МПП "Полімер і К" є ОСОБА_3, до якого позивачем також пред'явлені вимоги, як до фізичної особи-підприємця.

Дане підприємство згідно з свідоцтвом про його державну реєстрацію було створено ще 29.08.2003 року, тобто ще задовго до укладення спірних правочинів у даній справі.

З 31 липня 2004 року МПП "Полімер і К" є власником цілісного майнового комплексу - кормоцеху, яке складається з кількох окремих нежитлових приміщень.

Вказане нерухоме майно розташоване за юридичною адресою МПП "Полімер і К" по вул.Зелена, 129-В у с.Старе Давидково Мукачівського району Закарпатської області.

Загальна площа зазначених приміщень є значною і складає 208 кв.м., що підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.07.2004 року, на підставі якого видано Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.07.2004 року №4310561, що є достатнім для ведення та організації відповідної господарської діяльності і зберігання там значної кількості товарно-матеріальних цінностей.

ОСОБА_3 є одноосібним власником МПП "Полімер і К" він водночас є і одноосібним власником цього комплексу.

ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_3 згідно з свідоцтвом про укладенню шлюбу від 25.08.2009 року, а ОСОБА_2 - син ОСОБА_4 від першого шлюбу.

Таких висновків суд дійшов на підставі відповідних свідоцтв, копії яких містяться у матеріалах справи.

Отже, суб'єкти підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 пов'язані між собою сімейними стосунками, у зв'язку з чим мали матеріальні можливості вести вказану вище господарську діяльность.

Відтак, суд першої інстьанції обгрунтовано визнав, що ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4, і ФОП ОСОБА_2 цілком обґрунтовано використовують майновий комплекс МПП "Полімер і К" для розміщення та зберігання там товарно-матеріальних цінностей.

Дати державної реєстрації вказаних фізичних осіб-підприємців (1996, 1999 та 2003 роки), подання ними всіх податкових звітностей та відсутність у податкових органів за такий тривалий проміжок часу претензій до цих суб'єктів господарювання свідчать про дійсність ведення ними господарських операцій та відповідної господарської діяльності.

Більше того, актами (довідкою) планової та позапланової перевірки цих відповідачів, складеними Мукачівською ОДПІ Закарпатської області, встановлено дотримання ними вимог податкового законодавства під час проведення господарських операцій, у тому числі у спірних період.

Цими актами також встановлено реальність ведення вказаними особами господарських операцій, їх контрагентів та обсяги таких операцій.

Таким чином, самим податковим органом підтверджено, що МПП "Полімер і К", ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_2 займалися підприємницькою діяльністю з метою одержання прибутку, тобто встановлено дійсність всіх проведених ними господарських операцій.

Вказані вище обставини не спростовані податковим органом, а відтак висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги у даній справі є недоведеними та безпідставними.

Більше того, нормами Цивільного та Господарського кодексів передбачено, що правочини можуть бути визнані нечинними або недійсними.

Як видно з матеріалів справи податковий орган з позовом про визнання недійсними вказаних вище правочинів не звертався.

Виходячи з вищенаведеного, колегія дійшла висновку, що суб'єктом владних повноважень не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, відтак, висновок податкового органу про визнання правочину нікчемним в даному випадку є необґрунтованим, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для застосування до відповідачів наслідків недійсності правочинів та стягнення отриманих за їх результатами коштів в дохід держави.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що за вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені, ч. 1 ст. 208 ГК України.

Для стягнення цих санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Цією статтею визначено, що у випадку якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернене другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в дохід держави.

Таким чином, норми Господарського кодексу України містять публічно-правові наслідки укладення недійсної угоди. Цим кодексом встановлена відповідальність (правові наслідки) у вигляді адміністративно-господарської санкції (в розумінні ст. ст. 238, 239 ГК України), яка має конфіскаційний характер, - стягнення в доход держави одержаного однією чи обома сторонами за угодою, за укладення угоди з метою, суперечною інтересам держави та суспільства.

Крім того, відповідно до ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Як встановлено судом першої інстанції, у даному випадку, позивач виявив правопорушення вимог законодавства під час проведення перевірки, яку відобразив у акті від 20.03.2009 року.

Таким чином, передбачені ст. 208 ГК України санкції могли бути застосовані до відповідачів не пізніше 20 вересня 2009 року. Позовну заяву подано 29.10.2009 року.

Тому, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування штрафних санкцій зза спливом річного строку виключає можливість задоволення адміністративного позову.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_1, який в якості фізичної особи-підприємця є одним з відповідачів, помер 20.07.2011 року, а правонаступництво не допускається, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про закриття провадження у даній справі в частині вимог до ФОП ОСОБА_1

Крім того, колегія суддів вважає зазначити, що по аналогічних справах між тими ж сторонами у задоволенні позовних вимог податковому органу було відмовлено.( Ухвали Вищого адміністративного суду України від 04.02.2015 року № К/800/9711/14 та від 24.06.2015 року № К/800/11123/15 )

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч. 1 п. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Свалявської міжрайонної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 липня 2014 року у справі №2а-4217/09/0770 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

М.П. Кушнерик