Справа № 804/14329/15
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддя-доповідач - Білак С. В.
Головуючий у 1 інстанції - Коренева А.О.
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

20 січня 2016 рокусправа № 804/14329/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Білак С.В.

суддів: Олефіренко Н.А. Шальєвої В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 р. у справі №804/14329/15 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень та вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Жовтневому районі м.Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровський області від 19.08.2015 року № та № від 19.08.2015 року, визнати протиправним та скасувати вимогу ДПІ про сплату боргу № Ф- від 28.07.2015 року та рішення ДПІ про застосування штрафних санкцій від 19.08.2015 року № . (т.1, а.с.4-13)

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки ДПІ про завищення податкового кредиту з ПДВ та заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, не відповідають наявним у позивача первинним документам та є необґрунтованими. Щодо заниження суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування позивачем зазначено, зокрема, що при формуванні звітів за 2011- 2012 роки фізична особа - підприємець ОСОБА_2 керувався нормами постанови правління Пенсійного фонду України від 08.10.2010 р. № 22-2, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 р. за № 1014/18309, "Про порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", ані Законом № 2464, ані Порядком № 22-2 не визначено порядок заповнення таблиці 1 додатку 5, в том числі порядку розподілу отриманого доходу в розрізі місяців.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 року адміністративний позов задоволено.(т.4, а.с.34-40)

Постанову суду мотивовано тим, що в результаті дослідження наданих позивачем первинних документів встановлено фактичне виконання укладених угод з контрагентами. Реальність виконання укладених угод в повному обсягу підтверджено наданою первинною документацією по всьому ланцюгу, що в свою чергу підтверджено правомірність формування витрат та податкового кредиту за даними операціями.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ДПІ у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. (т.4, а.с.45-48)

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач, зокрема, зазначив, що оскаржувані рішенні прийняті на підставі висновків акту перевірки позивача, за якими останній порушив абз.5 п.6 ст. 128 Господарського кодексу України, п.п.16.1.2. п.16.1 ст.16, п.177.10 ст. 177 ПКУ щодо неналежного ведення обліку доходів і витрат у 2011, 2012, 2014 році; п.177.2, п.177.4 ст. 177 ПКУ, в результаті чого встановлено заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету за 2014 рік на 52 423.12 грн, п.2 ч.1 ст.7 Закону України від 08.07.2010 року "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого встановлено заниження суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на загальну суму 76 765,19 грн. Отже, прийнявши оскаржувані податкові повідомлення - рішення він діяв відповідно до вимог чинного законодавства та у межах наданих органам державної податкової служби.

17.12.2015 року за вх. №55390/15 на адресу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від позивача по справі надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він заперечує проти задоволення апеляційної скарги та вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною. Зазначає, що поставка придбаних підприємців продуктів є використанням товару у власній господарській діяльності і таке використання підтверджено первинними документами. (т.4, а.с.58-60)

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, посадовими особами ДПІ у Жовтневому районі м.Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області проведено документальну невиїзну планову перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, дотримання норм законодавства з пттань наявності ліцензій за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 31.12.2014 року, результати якої оформлено актом перевірки №2437/04-63-17-01/173/2600436 від 28.07.2015 року. (т.1, а.с.24-58)

За висновками акту встановлено порушення позивачем:

-абз.5 п.6 ст.128 Господарського кодексу України від 16.01.2003р. №436-IV, п.п.16.1.2 п.16.1 ст.16, п.177.10 ст.177 ПК України від 02.12.2010 року №2755-IV (із змінами та доповненнями) щодо неналежного ведення обліку доходів і витрат у 2011, 2012, 2014 роках;

-п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-IV (із змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету, за 2014 рік на суму 52423,12 грн.;

-п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - визначено суму податкового зобов'язання з єдиного внеску на загальну суму 76765,19 грн., в тому числі за 2011 рік - 7946,61 грн., за 2012 рік - 21482,27грн., за 2014 рік - 47336,31 грн.;

-п.198.3, ст.198 Податкового кодексу України - завищення податкового кредиту на суму 53292 грн., в тому числі за січень 2014 року - 91 грн., березень 2014 року - 96 грн., квітень 2014 року - 2788 грн., травень 2014 року - 11683 грн., за червень 2014 року - 7547 грн., липень 2014 року - 8191 грн., серпень 2014 - 7853 грн., вересень 2014 - 4123 грн., жовтень 2014 року - 7369 грн., листопад 2014 року - 3551 грн.;

Такі висновки зроблені податковим органом через встановлені порушення, допущені підприємцем при формуванні витрат, податкового кредиту за рахунок придбаних товарів протягом 2014 року, які, на думку відповідача, не були використані позивачем у власній господарській діяльності, що позбавляє позивача права на формування податкового кредиту та валових витрат за рахунок вартості цього придбаного товару, і, відповідно, призводить до заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість, а також до застосування в зв'язку з цим штрафних санкцій зі сплати єдиного соціального внеску.

ФОП ОСОБА_2 у 2014р. здійснював діяльність у кафе-барі "Бір-Тайм" та фактично орендував приміщення загальною площею 259,77 кв.м., а мав при цьому лише одного найманого працівника - бармена, бар займає площу 14 кв.м., отже інші приміщення закладу, а саме кухня, зал для відвідувачів - функціонувати не можуть, й відповідно витрати, понесені на забезпечення функціонування кухні, не можуть відноситись до витрат операційної діяльності, оскільки відсутній зв'язок понесених витрат з господарською діяльністю позивача. Беручи до уваги те, що протягом 2014 року позивач використовував працю однієї найманої особи (бармена), то позивач, на думку ДПІ, не правомірно сформував склад валових витрат, тобто до складу валових витрат, включені витрати, які не пов'язані з діяльністю бару, у т.ч. : - витрати на придбання конвенційної печі від ППФ „ВАКВІ" () у сумі 9125 грн.; - витрати на установку системи відеонагляду від ТОВ ПП „Авангард Секьюріті" () у сумі 9240,31 грн. (у зв'язку з тим, що ТОВ "Метрополія" окремо надає послуги охорони приміщення, які сплачуються ФОП ОСОБА_2 за рахунками); - витрати на придбання продуктів харчування у супермаркетах для приготування їжі у сумі 48 755,53грн.; - витрати на оренду, комунальні послуги та експлуатаційні витрати на все орендоване приміщення загальною площею 259,77 кв.м. від ТОВ "Метрополія" () у сумі 252 895,76 грн. За результатами перевірки ДПІ при розрахунку сум витрат, пов'язаних з експлуатацією орендованого приміщення (витрати на оренду, комунальні послуги та експлуатаційні витрати) залишила у складі витрат суми орендної плати, комунальних послуг та експлуатаційних витрат у розрахунку за 14 кв.м., які безпосередньо пов'язані з веденням підприємницької діяльності позивача.

Крім того, контролюючим органом встановлено, що податок на доходи фізичних осіб, на який нараховується єдиний внесок занижений за 2011 рік на суму 22900,84 грн., за 2012 рік на суму 50939,83 грн., за 2014 рік на суму 356344,45 грн., у зв'язку з тим, що позивачем було заповнено графу 2 Таблиці №1 Звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску не за даними Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, а за даними встановленими мінімальної заробітної плати.

Таким чином на підставі акту акту перевірки №2437/04-63-17-01/173/2600436 від 08.07.2015 року та висновків зроблених у ньому, податковим органом по відношенню до позивача прийнято:

- податкове повідомлення - рішення форми «Р» № від 19.08.2015р., яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в розмірі 65528 грн. 90 коп., в тому числі за основним платежем - 52423,12 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в розмірі 13105,78 грн.; (т.1, а.с. 14)

-податкове повідомлення - рішення форми «Р» № від 19.08.2015р., яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 66615,00 грн., в тому числі за основним платежем - 53292 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 13323 грн.; (т.1, а.с.16)

-рішення № від 19.08.2015р., яким позивачу донараховано 76765,19 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та застосовано штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску в сумі 18391,13 грн.; (т.1, а.с.19)

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 28.07.2015 року № Ф- про сплату єдиного внеску в сумі 76765,19 грн. (т.1, а. с.18);

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про безпідставність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій, з огляду на наступне.

Відповідно до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Відповідно до 177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

За положеннями абз.1 п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України).

Відповідно до положень п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу.

У відповідності до абз.1-4 п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно абз.1, 2 п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З наведених норм вбачається, що однією з підстав для формування платником податків витрат та податкового кредиту є наявність зв'язку витрат платника податків на придбання товарів з його господарською діяльністю та підтвердження первинними документами понесення цих витрат.

Судом встановлено, що підтвердження первинними документами придбання підприємцем, товарів(обладнання), продуктів у період, який перевірявся, податковим органом не спростовується.

Відповідач наполягає на відсутності підтвердження подальшої реалізації придбаних підприємцем продуктів, товарів (обладнання), тобто на відсутності підтвердження використання придатних товарів у межах власної господарської діяльності позивача.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Господарською операцією згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а також повинна бути пов'язана з його господарською діяльністю. Також вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України.

З акту перевірки позивача від 08.07.2015 року вбачається, що серед видів діяльності ФОП ОСОБА_2 за КВЕД є діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування 56.10. (т.1, а. с.27).

На підтвердження правомірності віднесення спірних сум до витрат господарської діяльності позивача та до податкового кредиту, а також реальності операцій з ТОВ ПП "Авангард Секьюріті", ППФ "ВАКВІ", ТОВ "Метрополія", ТОВ "Адвентіс", ТОВ "РТЦ", ТОВ "ГРУ", ТОВ "Метро", за якими позивачем були сформовані спірні суми витрати та податкового кредиту, останнім надані до перевірки та до суду: - відповідні договори. В якості доказів виконання даних договорів позивачем надано суду первинні документи, а саме: рахунки, податкові накладні, фіскальні звітні чеки; - акти виконаних робіт та видаткові накладні, платіжні доручення, книги обліку розрахункових операцій. (т.1, а.с.94-250, т.2, а.с. 1-19, 25-61, 92-250, т.3, а.с.1, 218-247)

Вказані первинні документи відповідають вимогам, встановленим ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а податкові накладні містять усі обов'язкові реквізити, передбачені п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що факт здійснення господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними та розрахунковими документами.

Судом встановлено, що придбання позивачем і подальша реалізація продуктів харчування, придбання конвекційної печі, встановлення системи відео нагляду, яка спрямована на підвищення прибутковості господарської діяльності платника податків та оптимізацію процесів для підвищення ефективності господарської діяльності, витрати на оренду, комунальні послуги і експлуатаційні витрати відповідають та узгоджуються з видами діяльності позивача (КВЕД: 56.10).

Крім того, відповідач ні в акті перевірки, ні в апеляційній скарзі не вказує на недоліки первинної бухгалтерської документації, що була складена в межах господарських операцій з контрагентами.

Частиною 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається саме на відповідача (якщо він заперечує проти адміністративного позову).

Так, всупереч ч.2 ст.71 КАС України, доводи відповідача щодо відсутності зв'язку понесених витрат з господарською діяльністю позивача є помилковими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки є суб'єктивним припущенням податкового органу, які не підтверджені належними та допустимими доказами невикористання позивачем у своїй господарській діяльності.

Слід зазначити також, що положення ст.20 ПК України не передбачають повноважень податкового органу щодо надання оцінки виконання договорів сторонами цих договорів, що свідчить про перевищення контролюючим органом власних повноважень.

Крім того, зазначаючи про не спрямованість на реальне настання правових наслідків правочинів позивача, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні і недійсність таких правочинів визнається тільки судом (ст.234 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, податковим органом не надано суду доказів недійсності вищезазначених договорів, використання придбаних товарів у неоподатковуваних операціях.

Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи та наявних в матеріалах справи первинних документів, колегія суддів дійшла висновку про правомірність включення позивачем в Декларації з ПДВ за 2014 рік спірних сум податкового кредиту в розмірі 53 292 грн., а також про правомірність визначення позивачем спірної суми витрат, що підтверджено первинними документами та безпосередньо пов'язано з веденням господарської діяльності позивача, спрямованої на отримання доходу.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позиції відповідача про завищення підприємцем витрат в порушення п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України та завищення податкового кредиту, внаслідок чого відповідачем не доведено суду наявності законних підстав для збільшення оскаржуваними податковими повідомленням-рішенням від 19.08.2015 року № та № сум грошового зобов'язання з податку на додану вартість та грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно, враховуючи відсутність неправомірного завищення позивачем витрат, необґрунтованим є висновок відповідача про порушення позивачем Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI (в редакції на момент виникнення спірних відносин) платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Стаття 7 Закону № 2464-VI визначає базу нарахування єдиного внеску.

Згідно ч.11 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

У ч.ч.1, 3, 4 ст.25 Закону № 2464-VI встановлено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Отже з огляду на те, що нарахування єдиного внеску здійснюється на суму доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а висновки податкового органу щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак є також вірним висновок суду першої інстанції про протиправність і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 28.07.2015 року №Ф- та рішення від 19.08.2015 року № про застосування штрафних санкцій.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, дав їм правильну юридичну оцінку, застосував до правовідносин, як виникли між сторонами по справі норми права, які регулюють саме ці правовідносини і зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Стосовно розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем при поданні апеляційної скарги не було сплачено судовий збір.

При відкритті провадження у справі за клопотанням відповідача сплату судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Частиною 2 наведеної статті (в редакції Закону України від 22.05.2015 р. № 484-VІІІ) розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення адміністративного суду встановлено на рівні 110% ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Матеріалами справи підтверджено, що позовна заява була подана до суду 14.09.2015 року і розмір судового збору, який підлягав сплаті за подання цієї позовної заяви, становив 4872 грн.

Таким чином, враховуючи дату подання апеляційної скарги, розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання апеляційної скарги на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.11.2015 року по справі №804/14329/15, становить 5359,20 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необхідним стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у зазначеному розмірі за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2015 р. у справі №804/14329/15 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень та вимоги про сплату боргу - залишити без змін.

Стягнути на користь спеціального фонду Державного бюджету України з бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області () судовий збір у розмірі 5359 (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять) грн. 20 коп.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції

Головуючий: С.В. Білак

Суддя: Н.А. Олефіренко

Суддя: В.А. Шальєва