Справа № 817/925/14
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Кузьменко Л.В.
ПОСТАНОВА

іменем України

"21" січня 2016 р. Справа № 817/925/14

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кузьменко Л.В.

суддів: Зарудяної Л.О.

Іваненко Т.В.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю позивача та представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" жовтня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з Територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області на його користь невиплачену заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 341 грн. 77 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 224854 грн. 14 коп. та моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 16.04.2007 року працював у Територіальній державній інспекції праці у Рівненській області на посаді начальника інспекції. На підставі наказу першого заступника начальника Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області №25-к від 30.03.2012 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв"язку з ліквідацією Держнагляпраці і його територіальних органів). Підставою для прийняття вказаного наказу слугував наказ Віце-прем"єр-Міністра, міністра соціальної політики України від 30.03.2012 року №152-к "Про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника Територіальної державної інспекції праці - головного державного інспектора праці у Рівненській області". Позивач зазначає, що фактичного його було звільнено 02.04.2012 року, оскільки про наявність наказу №25-к він був повідомлений лише 02.04.2012 року о 16.год.00 хв., а наказ Віце-прем"єр-Міністра надійшов до інспекції 03.04.2012 року. Зазначає, що відповідач не провів оплату за фактично відпрацьований робочий день - 02.04.2012 року в сумі 341,77 грн. Крім того, в день звільнення з ним не був проведений розрахунок відповідно до статті 116 КЗпП України, тому просив суд на підставі статті 117 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь 341,77 коп. невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення судового рішення в сумі 224854 грн. 14 коп. та 3000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Позивач також вказує на ту обставину, що згідно рішення Рівненського міського суду від 08.02.2014р. на його користь стягнуто невиплачену заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 341,77 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп. Зазначає, що звертався до суду за захистом порушених прав, проте, з урахуванням ухвали апеляційного суду Рівненської області, якою провадження у справі закрито, звернувся до належного суду з аналогічних підстав.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з Територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 341 грн. 77 коп.

Стягнуто з Територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 224 854 грн. 14 коп.

Стягнуто з Територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. 00 коп.

Не погоджуючись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу.

Вважає оскаржувану постанову незаконною та необґрунтованою, такою, що прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним дослідженням доказів та невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи, тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування норм матеріального й процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач порушив право позивача на оплату праці за роботу 02.04.2012 року на посаді начальника інспекції та допустив затримку розрахунку при звільненні позивача з роботи за період з 02.04.2012р. по 06.06.2012 року - здійснив повний розрахунок із позивачем лише в 06 червня 2012 року. Відтак, суд першої інстанції стягнув на користь ОСОБА_3 заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 341 грн. 77 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 224 854 грн. 14 коп. - по день постановлення судом рішення у справі, та моральну шкоду в сумі 3000 грн..

З висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Наказом першого заступника начальника Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області №25-к від 30.03.2012 року ОСОБА_3 було звільнено з посади начальника Територіальної державної інспекції праці - головного державного інспектора праці у Рівненській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (у зв"язку з ліквідацією Держнагляпраці і його територіальних органів).

Цим же наказом бухгалтерію ТДІП зобов"язано провести розрахунок з ОСОБА_3 з виплатою вихідної допомоги в розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) та компенсацію за 138 календарних днів невикористаної відпустки.

Підставою для прийняття вказаного наказу слугував наказ віце-прем"єр-Міністра, міністра соціальної політики України від 30.03.2012 року №152-к. Вказане підтверджується копією Наказу ТДІП №25 від 30.03.2012року (а.с.9), копією наказу Мінсоцполітики від 30.03.2012 року №152 -к (а.с.8), копією трудової книжки позивача (а.с.183-185).

За змістом пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог слідує, що позивач дії відповідача щодо підстав та порядку проведення відповідачем його звільнення 30.03.2012 року з посади начальника інспекції не оспорює, не оспорює також і наказ відповідача щодо дати звільнення, разом з тим, позивач просить стягнути з останнього на його користь невиплачену заробітну плату за фактично відпрацьований час, а саме: за роботу 02 квітня 2013 року на посаді начальника інспекції в розмірі 341 грн. 77 коп.. Тобто, позивач просить захистити лише порушене, на його думку, право на оплату праці за 02.04.2013 року на посаді начальника інспекції, яка ліквідована з 30.03.2012р.

Колегія суддів зазначає, що визначення заробітної плати наведено в частині першій ст.94 КЗпП України і ст.1 Закону України "Про оплату праці".

За приписами ст.94 КЗпП України заробітна плата є винагородою, яку власник виплачує працівникові в силу обов'язків, які він несе в трудових відносинах.

З точки зору прав та обов'язків сторін трудового договору поняття "заробітна плата" і "оплата праці" є синонімами. Різниця між ними полягає лише в тому, що поняття заробітної плати акцентує увагу на об'єкті правовідносин між працівником і власником, а категорія оплати праці вказує на дію власника, яку він повинен здійснити в силу наявності трудових правовідносин (оплатити працю). Тобто, роботодавець зобов"язаний оплатити роботу працівника лише за умови існування між ними трудових правовідносин.

З копії трудової книжки позивача вбачається, що датою його звільнення з посади начальника Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області зазначено 30 березня 2012р. В частині дати звільнення наказ відповідача позивач не оспорює.

Як вбачається з матеріалів справи при звільненні позивача спору між працівником та роботодавцем щодо оплати праці позивача за 02.04.2012 року не було.

До відповідача позивач звертався лише з вимогою щодо проведення розрахунку при звільненні, а саме, щодо виплати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку, що слідує зі змісту листа позивача, адресованого начальнику ТДІ з питань праці Поліщуку В.П. від 03.05.2012 року (т.1 а.с.165). Слід також зазначити, що перебуваючи на посаді начальника Територіальної державної інспекції праці - головного державного інспектора праці у Рівненській області ОСОБА_3 в силу приписів ст.35 Закону України "Про оплату праці" здійснював контроль за додержанням законодавства про оплату праці, відтак, був поінформований про правові підстави нарахування та проведення оплати праці, передбачені діючим законодавством. Проте вимог до роботодавця з приводу оплати його праці за 02.04.2012 р. як на момент звільнення так на момент проведення остаточного розрахунку не заявляв.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Слід зазначити, що встановлення статтями 105 та 162 КАС України способів захисту не виключає застосування інших способів захисту, зокрема тих, які встановлені КЗпП України.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції та випливає зі змісту позовних вимог ОСОБА_3 не заявляє вимог щодо неправомірності розірвання з ним трудового договору саме 30.03.2012 р., недотримання відповідачем порядку проведення його звільнення з посади, не доводить факту перебування у трудових відносинах з відповідачем станом на 02.04.2015 року як начальника інспекції, відтак, на переконання колегії суддів вимоги щодо стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час в розмірі 341 грн. 77 коп. є безпідставними, оскільки у позивача не виникло суб'єктивне право на таку винагороду на основі доведеності юридичного факту - перебування у трудових відносинах з відповідачем станом на 02.04.2012 року.

Тобто, за відсутності заявленої позовної вимоги щодо неправомірності наказу відповідача в частині дати звільнення позивача, недотримання відповідачем процедури звільнення безпідставною є вимога щодо зобов"язання роботодавця здійснити оплату праці за 02.04.2012 року з огляду на те, що позивач саме 02.04.2012р. не перебував у трудових відносинах з відповідачем та не обіймав на цю дату посаду начальника Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області, оскільки наказ про звільнення та відповідний запис у трудовій книжці позивача датовано 30.03.2012 р. і такий запис і відповідний наказ позивачем не оспорюється.

Суд першої інстанції на вказану обставину увагу не звернув, відтак безпідставно стягнув з Територіальної Державної інспекції з питань праці у Рівненській області на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за фактично відпрацьований час в розмірі 341 грн. 77 коп. (за 02.04.2012р.).

Як пояснили представники відповідача в суді апеляційної інстанції відповідач виплатив ОСОБА_3 середньоденний заробіток за 02.04.2012р. з власної ініціативи в сумі 257,72 грн., проте вказаний факт не свідчить про неправомірність оспорюваного наказу в частині дати звільнення, оскільки така вимога не є предметом цього позову. Слід також зазначити, що вимогу про стягнення 341 грн.77 коп. заробітної плати за фактично відпрацьований час позивач не пов"язує і з затримкою видачі трудової книжки з вини відповідача (ч.1 ст. 47 , ч. 4 ст. 235 КЗпП України), що також вбачається зі змісту його позову.

Отже, вимога про стягнення 341 грн. 77 коп. заробітної плати за фактично відпрацьований час (перебування на робочому місці 02.04.2012 року) не може бути окремою підставою для стягнення зазначених коштів, а може розглядатись лише як похідна від вимог щодо порушених прав позивача при звільненні, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції не встановив жодних обставин, якими б обґрунтовувалася зазначена позовна вимога.

Водночас, колегія суддів також не може погодитись і з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні - за 42 календарні місяці, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що повний розрахунок з позивачем відповідач провів 06.06.2012року, перерахувавши на його картковий рахунок кошти в сумі 27762,50грн. (т.1 а.с.173-180).

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. В справі, що розглядається день фактичного розрахунку - 06.06.2012 року.

Верховний Суд України в постанові від 22.01.2014р. (справа № 6-159цс13) висловив правову позицію, за змістом якої для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, за наявності висновків суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права.

Як зазначалось вище, суд апеляційної інстанції не погодився з доводами позивача та висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача належної йому заробітної плати за один день - 02.04.2012р.

Суд апеляційної інстанції погоджується, що факт не проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем в день звільнення мав місце, разом з тим, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачем пропущено встановлений в ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Тобто, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що остаточний розрахунок із позивачем був проведений в 06 червня 2012 року (т.1 а.с.173-174, 177-180), а звернувся позивач до суду із зазначеним позовом лише у жовтні 2013 року (що вбачається зі змісту ухвали апеляційного суду Рівненської області (т.1 а.с.12)), тому відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Проте зазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

Відтак, позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки задоволенню не підлягає.

З урахуванням наведених колегією суддів доводів не підлягає задоволенню і позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди.

Ураховуючи викладене постанова суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області задовольнити. Постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "20" жовтня 2015 р. скасувати.

Прийняти нову постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кузьменко

судді: Л.О. Зарудяна

Т.В. Іваненко

Повний текст cудового рішення виготовлено "22" грудня 2016 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,35700

3- відповідачу: Територіальна державна інспекція з питань праці у Рівненській області вул.Словацького, 1,м.Рівне,33028

- ,