Справа № 808/2141/15
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 рокусправа № 808/2141/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чередниченко В.Є.

суддів: Панченко О.М. Коршуна А.О.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім НВА Україна» на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі №808/2141/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім НВА Україна» до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім НВА Україна» (далі - ТОВ «Торговий дім НВА Україна») 17 квітня 2015 року звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, згідно з яким, просить скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 06 січня 2015 року №.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вказане податкове повідомлення-рішення повинно бути скасоване, оскільки висновки відповідача, щодо нереальності господарських операцій позивача, викладені у акті №968/08-25-22-011/37167701 від 24.11.2014 року (далі - акт перевірки) на підставі якого його було прийнято є необґрунтованими.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду мотивована тим, що позивачем не спростовані висновки податкового органу за результатами проведеної перевірки, а відповідачем доведено правомірність та законність висновків зроблених в акті перевірки та обґрунтованість оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами позивача щодо реальності його спірних господарських операцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача який заперечував щодо її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідачем проведено позапланову документальну виїзну перевірку ТОВ «Торговий дім НВА Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «ТД «Купалинка Україна» за липень 2014 року та ТОВ «Альшар Груп» за серпень 2014 року.

За результатами перевірки від 24.11.2014 року було складено акт №968/08-25-22-011/37167701 в якому зроблено висновок про допущені позивачем порушення, а саме пп.14.1.36, пп.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.3, п.198.4, п.198.6 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено до сплати податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 122451,00 грн. (т. 1 а.с.15-43).

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 06.01.2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 122451,00 грн. за основним платежем та застосовано штрафні санкції у розмірі 30612,75 грн. (а.с.14).

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення відповідача є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) податковий кредит визначено як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового періоду), визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 201.8 статті 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Податкова накладна, відповідно до абзацу першого п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення сплачених сум ПДВ, у вартості товарів/послуг, до складу податкового кредиту підприємства. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника, сплата податку на додану вартість у вартості товарів/послуг, факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач у межах своєї господарської діяльності у письмовій формі уклав з: ТОВ «ТД «Купалинка Україна» договір поставки від 01 липня 2014 року №8631 та специфікації до нього (т.1 а.с.46-47); ТОВ «Альшар Груп» договір поставки від 01 серпня 2014 року№18 та специфікації до нього (т.1 а.с.44-45).

При цьому, з врахуванням положень п.п. 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» реальність вчинення зазначених господарських операцій підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які підтверджують обставини поставки товару, та які згідно з актом перевірки досліджувались відповідачем, а саме щодо правовідносин з:

ТОВ «ТД Купалинка Україна» - це видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, банківські виписки (т.1 а.с.19);

ТОВ «Альшар Груп» - це видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, банківські виписки (т.1 а.с.20).

ТОВ «ТД Купалинка Україна» виписано позивачу податкові накладні за липень 2014 року (т.1 а.с.48,52,53,63-70,);

ТОВ «Альшар Груп» виписано позивачу податкову накладну за серпень 2014 року (т.1 а.с.49,50,51,54-62).

Крім того, обставини здійснення позивачем господарської діяльності в тому числі подальшу реалізацію придбаного товару підтверджуються також іншими документами, що містяться в матеріалах справи, а саме копіями: відомостей по партіях товарів на складах за липень, серпень 2014 року, оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 за липень, серпень 2014 року, прибуткових накладних, карток рахунку 281 (т. 2, 3).

При цьому, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наявність у позивача подорожніх листів вантажного автомобіля, доданих до апеляційної скарги.

Враховуючи те, що положеннями статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, а також те, що судом першої інстанції вищезазначені подорожні листи вантажного автомобіля безпідставно не витребувалися та не досліджувалися, суд апеляційної інстанції керуючись положеннями статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України може прийняти до уваги такі докази для повного і всебічного з'ясованих обставин в цій адміністративній справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про реальність господарських операцій з придбання товару (послуг) позивачем у ТОВ «ТД «Купалинка Україна» та ТОВ «Альшар Груп», за наслідками яких сформовано податковий кредит, оскільки встановлені обставини справи свідчать про поставку товару, оплату його вартості, транспортування товару від продавця до покупця, оприбуткування товару покупцем.

Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи відповідача з яким погодився суд першої інстанції про нереальність спірних господарських операцій позивача у зв'язку з не наданням до перевірки та до матеріалів справи: наказів на відрядження водія до Київської обл., смт. Баришівка, вул. Чапаєва, 5, склад Г, авансових звітів, (щодо підтвердження маршруту від м. Запоріжжя до Київської обл. смт. Баришівка), оскільки зазначені документи в розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» не є первинними документами, тому їх відсутність не може свідчити про нереальність господарської операції. Крім того відсутність зазначених документів обґрунтовується позивачем тим, що відрядження відбувалось одним днем, а відтак в оформленні цих документів не було потреби.

Крім того, відповідно до розділу II Порядку оформлення результатів документальних перевірок питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом ДПС України від 22.12.2010 року №984, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів;

у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки.

Однак з акта перевірки не вбачається того, що посадові особи відповідача, під час проведення перевірки, вимагали від позивача надати письмові пояснення щодо встановлених порушень (ненадання до перевірки документів), не вбачається того, що позивач відмовився надавати документи, які зазначені в акті перевірки як відсутні, відсутні докази відмови посадових осіб платника надати витребувані документи. Оскільки, відповідачем не надано доказів дотримання вимог зазначено Порядку, в цій частині, то доводи відповідача щодо ненадання позивачем до перевірки документів, є безпідставними.

Взагалі в акті перевірки відсутність реальності вчинення господарської діяльності пов'язується податковим органом з обставинами діяльності контрагентів позивача, що є неприпустимим як за законодавством України так і міжнародними нормами.

Зокрема, ст. 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Крім того, рішеннями Європейського Суду від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України» та від 22.01.2009 «Булвес» АД проти Болгарії, які згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, вказано на те, що коли Держави-члени Конвенції володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань… Суд вважає, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов'язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім НВА Україна» - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 18 червня 2015 року у справі №808/2141/15 - скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Заводському районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області від 06 січня 2015 року №.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлений 25 січня 2016 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: А.О. Коршун