Справа № 823/5113/15
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5113/15 Головуючий у 1-й інстанції: Гаврилюк В.О.
Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, на її думку, наказ № 83-о від 14.09.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2» є неправомірним, та таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства України, оскільки запропоновані відповідачем посади не є рівнозначними посаді, на якій працювала ОСОБА_2

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року задоволено вказаний позов. Скасовано наказ управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області № 83-о від 14.09.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2». Поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника бюджетно-фінансового відділу Управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області. Стягнуто з управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 вересня 2015 року по 09 листопада 2015 року в розмірі 6810,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні даного позову.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 05.05.2000 року працювала на посаді головного бухгалтера управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області.

Правлінням Пенсійного фонду України 02.04.2015 року прийнято постанову № 7-3 про примірну структуру управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також містах та районах, якою затверджено примірну структуру управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також містах та районах до якої входить, зокрема, бюджетно-фінансовий відділ (сектор).

Наказом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 45 від 25.05.2015 року затверджено граничну чисельність працівників управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області в кількості 72 осіб, в тому числі 70 державних службовців.

Відповідно до частини 3 статті 32, частини 1 статті 40, статті 49-2 Кодексу законів про працю України та у зв'язку з введенням в дію нової структури та штатного розпису управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі відповідачем прийнято наказ № 94 від 13.07.2015 року, яким попереджено позивача про зміну найменування відділу виконання бюджету бухгалтерського обліку та звітності на бюджетно-фінансовий відділ, а також про наступне звільнення в зв'язку з скороченням посади.

Згідно з попередженням управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі № 7505/10 від 13.07.2015 року та № 8762/10 від 18.08.2015 року про наступне звільнення начальника відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності головного бухгалтера управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області позивачу запропоновано перевестися на посади, відповідно, головного спеціаліста бюджетно-фінансового відділу та головного спеціаліста відділу платежів до пенсійної системи, у разі відмови від запропонованої посади попереджено про звільнення із займаної посади.

Після отримання попередження від 13.07.2015 року позивач цього ж дня подала до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Глізнецова С.В. звернення, відповідно до якого просила перевести її на рівнозначну посаду, яка є вакантною станом на час звернення, а саме: начальника бюджетно-фінансового відділу - головного бухгалтера згідно штатного розпису управління.

На вищевказане звернення 28.07.2015 року позивач отримала відповідь управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області, згідно якого їй відмовили у призначенні на посаду начальника бюджетно-фінансового відділу, оскільки проти ОСОБА_2 Смілянською міжрайонною прокуратурою поновлено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 30000711 від 05.05.2015 року відповідно до частини 1 статті 190 Кримінального кодексу України за фактом шахрайства, а також у зв'язку з тим, що залишається до кінця невирішеним питання в судовому порядку щодо повернення позивачем отриманих сум пенсій по втраті годувальника.

Оскільки позивач відмовилася від запропонованих посад, наказом управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області № 83-о від 14.09.2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу виконання бюджету, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера управління Пенсійного фонду України в м. смілі та Смілянському районі Черкаської області у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Не погоджуючись з такими діями та наказом відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу». Крім того, вказаний Закон визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Стаття 1 цього Закону визначає, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно частини 1 статті 2 Закону посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Відповідно до статті 11 Закону державні службовці мають право: користуватися правами і свободами, які гарантуються громадянам України Конституцією і законами України; брати участь у розгляді питань і прийнятті в межах своїх повноважень рішень; одержувати від державних органів, підприємств, установ і організацій, органів місцевого та регіонального самоврядування необхідну інформацію з питань, що належать до їх компетенції; на повагу особистої гідності, справедливе і шанобливе ставлення до себе з боку керівників, співробітників і громадян; вимагати затвердження керівником чітко визначеного обсягу службових повноважень за посадою службовця; на оплату праці залежно від посади, яку він займає, рангу, який йому присвоюється, якості, досвіду та стажу роботи; безперешкодно ознайомлюватись з матеріалами, що стосуються проходження ним державної служби, в необхідних випадках давати особисті пояснення; на просування по службі з урахуванням кваліфікації та здібностей, сумлінного виконання своїх службових обов'язків, участь у конкурсах на заміщення посад більш високої категорії; вимагати службового розслідування з метою зняття безпідставних, на думку службовця, звинувачень або підозри; на здорові, безпечні та належні для високопродуктивної роботи умови праці; на соціальний і правовий захист відповідно до його статусу; захищати свої законні права та інтереси у вищестоящих державних органах та у судовому порядку.

Частина 2 статті 14 Закону визначає, що до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частина 2 вказаної статті передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Колегією суддів встановлено, що позивача було попереджено про наступне вивільнення.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 з 1995 перебувала на державній службі та з 2000 року займала посаду головного бухгалтера в Управлінні.

Оскільки встановлено наявність вакантної посади посада начальника бюджетно-фінансового відділу як на момент звільнення, так і на момент розгляду справи, а також беручи до уваги кваліфікаційний рівень та довгострокове виконання обов'язків головного бухгалтера, то колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем неправомірно пропонувались позивачу посади, що є нижчими, оскільки відповідач мав запропонувати позивачу вказану вакантну посаду.

При цьому колегія суддів критично сприймає посилання Управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області на звільнення позивача у зв'язку з скороченням посади начальника відділу виконання бюджету бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера, оскільки матеріали справи свідчать лише про перейменування посади, при цьому посадові обов'язки на зазначених посадах є ідентичними, кількість працівників відповідача до затвердження нового штатного розпису та після його затвердження залишилася однаковою - 72 особи, в тому числі 70 державних службовців.

Також необгрунтованим є твердження відповідача стосовно того, що Смілянською міжрайонною прокуратурою поновлено досудове розслідування у кримінальному провадженні № 30000711 від 05.05.2015 року відповідно до частини 1 статті 190 Кримінального кодексу України за фактом шахрайства, а також у зв'язку з тим, що залишається до кінця невирішеним питання в судовому порядку щодо повернення позивачем отриманих сум пенсій по втраті годувальника, оскільки відповідно до змісту наявної в матеріалах справи постанови Смілянського МВ (із обслуговування м. Сміла і Смілянського району) УМВС України в Черкаській області від 04.09.2015 року кримінальне провадження закрито за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення та рішення від 16.07.2015 року Смілянського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 703/2572/15-ц (2/703/992/15), яка набрала законної сили 24 вересня 2015 року, відповідно до якої в позові управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області до ОСОБА_2 про повернення безпідставно отриманих сум пенсії відмовлено повністю. Інших процесуальних рішень, які б підтверджували дані твердження відповідача, суду не надано.

Отже, колегія суддів вважає, що наказ першого заступника начальника управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області № 83-о від 14 вересня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_2» прийнятий не у спосіб, передбачений вимогами чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Абзацами 1 та 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Однак, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку про необхідність поновлення позивача не на посаді, з якої останню було звільнено спірним наказом відповідача, а на посаді, що була створена відповідно до постанови Правління Пенсійного фонду України 02.04.2015 року № 7-3.

Вказане, на думку колегії суддів, не відповідає правилам статті 235 КЗпП України.

Отже, позивач підлягає поновленню на посаді начальника відділу виконання бюджету бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області.

Крім цього, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За змістом довідки управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області середньоденна заробітна плата позивача за два попередніх місяці перед днем звільнення склала 170,25 грн.

Тому стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід обраховувати починаючи з 15 вересня 2015 року, оскільки позивач була звільнена 14 вересня 2015 року, а тому вказаний день був останнім робочим днем, у зв'язку з чим він не може братись до обрахунку вказаної суми, зазначені кошти підлягають стягненню починаючи з 15 вересня 2015 року та сума виплати має становити 6639,75 грн., що підтверджувалося і відповідачем.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 5000 гривень колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Колегією суддів встановлено, що в обгрунтування зазначених позовних вимог позивач надала суду листок непрацездатності (а.с. 82), за змістом якого остання перебувала на амбулаторному лікуванні в період з 06 серпня 2015 року по 11 серпня 2015 року.

Проте, зазначений доказ не може свідчити про погіршення стану здоров'я позивача у зв'язку з прийняттям відповідачем спірного наказу про її звільнення, оскільки лікування за часом передує часу звільнення позивача.

Також встановлено, що ОСОБА_2 перебувала на лікарняному з 16.10.2015 року по 20.10.2015 року, що підтверджується листком непрацездатності серія АГФ № 258533 (а.с.16), який виданий на підставі висновків невролога Смілянської міської поліклініки Черкаської області.

Однак, колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази наявності причинно-наслідкового зв'язку такого захворювання позивача з її звільненням.

Тому, колегія суддів вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову у зазначеній частині.

Крім цього, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн., оскільки відповідно до змісту Закону України «Про адвокатуру» адвокат на власний розсуд має право встановлювати суму адвокатської винагороди за надані ним послуги, однак, в разі здійснення компенсації в судовому порядку витрат на правову допомогу граничний розмір компенсації встановлюється Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави».

За змістом зазначеної постанови компенсація не повинна перевищувати суму, що обчислюється виходячи з того, що особі, яка надає правову допомогу, виплачується 5 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за повний робочий день.

При цьому, в матеріалах справи відсутні та суду не надано розрахунок витрат та вартості послуг за договором про надання юридичної послуг позивачу, доказів фактичних витрат робочого часу адвоката.

Отже, вказане виключає можливість стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу.

За вказаних обставин колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги частково обґрунтованими, а тому вона є такою, що підлягає задоволенню частково, а постанова суду першої інстанції - скасуванню.

Зі змісту ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, оскаржуване судове рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової постанови.

Керуючись ст. ст. 2, 159, 160, 167, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області - задовольнити частково.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2015 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ Управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області № 83-о від 14.09.2015 року «Про звільнення ОСОБА_2».

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника відділу виконання бюджету бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в місті Смілі та Смілянському районі Черкаської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 вересня 2015 року по 09 листопада 2015 року в розмірі 6639,75 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 26.01.2016 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Мацедонська В.Е.

Лічевецький І.О.