Справа № 802/4107/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

21 січня 2016 р. Справа № 802/4107/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В.І.

представника позивача: ОСОБА_1

у відсутність відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання про закриття провадження у справі

за позовом: приватного підприємства "Газо-Мер"

до: Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

про: зняття арешту

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом приватного підприємства "Газо-Мер" до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про зняття арешту.

До початку розгляду справи по суті судом поставлено на розгляд питання щодо закриття провадження у цій справі, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача заперечив щодо закриття провадження у справі, вказуючи на підсудність спору адміністративному суду.

Розглянувши питання щодо закриття провадження у справі, заслухавши думку представника позивача, суд доходить висновку, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою цієї статті визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи зі змісту частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно - правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У пункті 3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів", звернено увагу судів на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Отже, в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України розглядаються спори, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Як випливає із змісту роз'яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, які викладені у Постанові від 20.05.2013 р. № 8 та наведених норм процесуального закону критерієм віднесення спору до публічно - правового який підлягає розгляду в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України є суб'єктний склад такого спору та характер правовідносин у яких виник спір.

У абзаці четвертому частин другої Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 р. № 3, "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", зазначено, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Так, судом встановлено, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області перебуває зведене виконавче провадження №45717541 про стягнення коштів з фізичної особи ОСОБА_2 на користь ПАТ "Альфа-банк".

З метою виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем складено акт опису й арешту майна від 25.09.2015 р., до якого включено колонки "Геркон", які, як стверджує позивач, належать йому.

У зв'язку з чим, ПП "Газо-Мер" звернувся до суду з позовом про зняття арешту з наступного майна: колонка паливороздавальна "Геркон" О-КЕД-50-0,25-ТУ У29,1-1-2001 вироблена в Україні, дата виробництва 2014 р., №707; колонка паливороздавальна "Геркон" О-КЕД-50-0,25-ТУ У29,1-1-2001 вироблена в Україні, дата виробництва 2014 р., №706, які описано й арештовано згідно акту опису й арешту майна від 25.09.2015 р. (зведене виконавче провадження №45717541).

Таким чином, як стверджує позивач, саме він є власником арештованого майна.

Слід звернути увагу, що суб'єктами даного спору є юридична особа (позивач) та орган державної виконавчої служби (відповідач).

У розумінні статті 8 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Як слідує із позовної заяви та додатків до неї, позивач - ПП "Газо-Мер" не є ані стороною виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем було здійснено опис та арешт майна, ані особою, яка залучається до проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні.

Разом з тим, підставою для звернення ПП "Газо-Мер" із позовом стало те, що підприємство, вважаючи себе власником майна, ставить перед собою мету захистити власне право власності на належне йому майно.

Підсумовуючи наведене, слід звернути увагу на те, що позивач у публічно правові відносини із відповідачем не вступав, оскільки за своїм статусом не є учасником виконавчого провадження або особою, яка залучається до вчинення виконавчих дій. При цьому, спірні правовідносини за своїм характером пов'язані із намаганням позивача захистити своє право власності на арештоване майно, як власника цього майна.

Так, в силу частини першої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно зі статтею 321 ЦК України, держава гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Суд зазначає, що юрисдикція адміністративних судів відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України поширюються на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, зокрема щодо оскарження його дій чи бездіяльності. Проте ця норма має застосовуватись з урахуванням положень статей 216, 386, 388, 392, 393 ЦК України щодо способів захисту права власності, а також положень ЦПК України та ГПК України стосовно юрисдикції суддів.

Таким чином, заявлені позовні вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому даний спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 26.02.2015 р. у справі №К/800/42723/13.

Окремо слід зазначити й таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином й беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи вищевикладене суд доходить висновку про закриття провадження у справі оскільки спір не є публічно правовим та його не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 20 ГК України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, в тому числі, визнання наявності або відсутності прав.

Статтею 1 ГПК України гарантовано право суб'єктам господарювання, ким є позивач у справі, на звернення до господарського суду для захисту своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Враховуючи наведене і суб'єктний склад сторін та на виконання частини другої статті 157 КАС України, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачу, що даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 157, 165, 186, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

провадження у справі закрити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії ухвали суду безпосередньо в суді, то п'ятиденний строк на апеляційне оскарження ухвали суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії ухвали суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна