Справа № 2а-0870/3766/11
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2а-0870/3766/11

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року , о 12:45 годині,

Справа № 2а-0870/3766/11

СН/808/76/15

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд

у складі: головуючого - судді Матяш О.В.,

за участю секретаря Передерій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя

справу за адміністративним позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів

до державного підприємства «Підприємство Веселівської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Запорізькій області №8»

про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2010 році,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.08.2011, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012, в позові відмовлено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.11.2015 скасовано вищевказані постанову від 11.08.2011 та ухвалу від 05.06.2012, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 15-1 КАС України, в порядку перерозподілу справи автоматизованою системою документообігу суду для її розгляду було визначено суддю Матяш О.В.

Ухвалою суду від 04.12.2015 призначено судове засідання на 21.12.2015. Ухвалою від 21.12.2015 провадження у справі зупинено до 12.01.2016.

Представник позивача в судове засідання не з’явився, до його початку надав клопотання про розгляд справи без його участі. Позов підтримує.

Представник відповідача в судове засідання не з’явився з неповажної причини, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що секретарем судового засідання складено телефонограму. В матеріалах справи наявний відзив відповідача на позовну заяву, в якому зазначено, що протягом 2010 року відповідач інформував центр зайнятості про наявність вакантних робочих місць для працевлаштування інвалідів шляхом подання звітності про наявність вакансій. Проте, інваліди, які направлялися до відповідача центром зайнятості у 2010 році, відмовилися від працевлаштування на ВК, оскільки їм не підходили запропоновані вакантні посади, заробітна плата та безпосередня робота з засудженими.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій установлено норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, – у кількості одного робочого місця.

Тому середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч.1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у відповідача повинна складати 1 особу. Згідно відомостей, наданих ним у звіті за формою 10-ПІ, середньооблікова кількість інвалідів, що працювали у 2010 році, становить 0 осіб.

Судом встановлено, що протягом 2010 року відповідач неодноразово звертався до Веселівського районного центру зайнятості зі звітами Ф3-ПН (про наявність вільних робочих місць) з відміткою підприємства про те, що підприємству потрібен інвалід. Звіти надавались: 28.12.2009; 02.02.2010; 25.02.2010; 20.03.2010; 27.04.2010; 15.05.2010; 21.06.2010; 20.07.2010; 21.09.2010; 20.10.2010; 22.11.2010, що підтверджується копіями звітів за формою №3-ПН, які містяться в матеріалах справи (а.с. 61-80), а також листом Веселівського районного центру зайнятості від 27 липня 2011 року №640/17-10 (а.с.90).

Таким чином, відповідачем було подано до Веселівського районного центру зайнятості звіти за формою Ф3-ПН за 10 місяців 2010 року, проте до матеріалів справи відповідачем не надано копій звітів за формою Ф3-ПН за серпень та грудень 2010 року.

Крім того, ВК неодноразово зверталась з оголошеннями в газету, що підприємство запрошує на роботу людей з робочою групою інвалідності (а.с. 28-32).

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

За правилами ч. 2 вказаної статті порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Вирішуючи питання про стягнення адміністративно-господарських санкцій, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. Згідно з ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов’язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

За правилами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», підприємства, установи, організації зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати інвалідів на створені робочі місця. Обов’язок з пошуку робочих місць для інвалідів покладено як на державну службу зайнятості, так і на самих інвалідів, а обов’язком роботодавця є створення робочих місць для інвалідів, належне інформування центру зайнятості про наявність таких місць та вже безпосереднє працевлаштування інваліда на спеціально створене робоче місце, тобто укладення з ним трудового договору.

В свою чергу, обов’язок державних органів щодо організації працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов’язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Як вбачається з матеріалів справи, начальником ВК, на виконання вимог закону, 25.12.2009 видано наказ №296 «Про встановлення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2010 рік» (а.с.17). Тобто, відповідачем виконано обов’язок щодо створення робочих місць для інвалідів в 2010 році.

Відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення», підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів, та про працівників, які працюють неповний робочий день (тиждень), якщо це не передбачено трудовим договором, або не працюють у зв’язку з простоєм виробництва з незалежних від них причин, і в десятиденний строк – про всіх прийнятих працівників у порядку, встановленому законодавством.

Проте, матеріали справи свідчать, що відповідачем не в повному обсязі було виконано обов’язок щодо належного інформування центру зайнятості про наявність вільних місць для працевлаштування інвалідів в 2010 році, а саме: до матеріалів справи не надано доказів виконання цього обов’язку в серпні та грудні 2010 року. Отже, відповідачем всупереч вимог ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» та ч. 2 ст. 218 ГК України не доведено, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення адміністративно-господарського правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідачем не надано суду доказів виконання ним у повному обсязі обов’язку з належного інформування центру зайнятості про наявність вільних місць для працевлаштування інвалідів в 2010 році. Тому, з огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позов.

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш