Справа № 629/3112/14-а
Суддя: Заяць В.С.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 року м. Київ К/800/7602/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддів Зайця В.С. (суддя-доповідач), Голяшкіна О.В., Стрелець Т.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Новоіванівської сільської ради Лозівського району Харківської області, третя особа ОСОБА_5 про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2014 року ОСОБА_4 пред'явив, з урахуванням уточнень, позов до Новоіванівської сільської ради Лозівського району Харківської області (далі - Новоіванівська сільська рада), третя особа ОСОБА_5 про

скасування рішення Новоіванівської сільської ради від 04 лютого 2014 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», за яким ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться по АДРЕСА_1;

скасування рішення Новоіванівської сільської ради від 04 лютого 2014 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», за яким ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

Постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, скаржник оскаржив їх.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 04 лютого 2014 року Новоіванівською сільською радою прийнято рішення про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1500 га, за рахунок земель сільськогосподарського призначення по АДРЕСА_1.

Також 04 лютого 2014 року відповідачем прийнято рішення про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за тією ж адресою.

ОСОБА_4 з 26 квітня 2013 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по АДРЕСА_2.

Зазначений будинок належав спадкодавцю ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 2006 року після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7.

Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 січня 2006 року, виданого ОСОБА_6 на спадок, що залишився після смерті її чоловіка, земельна ділянка по АДРЕСА_2, на якій розташований житловий будинок, є необміряною.

Судами також встановлено, що у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 були відсутні документи, які б посвідчували набуття ними права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Зокрема, з інформації міськрайонного управління Держземагентства у м.Лозова і Лозівському районі Харківської області від 23 липня 2012 року вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 на земельні ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1, не розроблялась, межові знаки вказаних земельних ділянок цим громадянам на зберігання не передавалися.

Відповідно до листа управління Держземагентства у Лозівському районі Харківської області від 24 липня 2014 року технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, не розроблялась, межові знаки вказаних земельних ділянок цим громадянам на зберігання не передавались.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_6 за життя зверталась до Новоіванівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Рішенням Новоіванівської сільської ради від 18 квітня 2011 року їй такий дозвіл було надано.

13 січня 2012 року між ОСОБА_6 (Замовник) та ФОП ОСОБА_9 (Виконавець) було укладено договір про розроблення технічної документації із землеустрою. Разом з тим, така документація на затвердження Новоіванівської сільської ради не надавалась.

У травні 2014 року ОСОБА_4 розпочав процедуру реалізації свого права на отримання земельної ділянки у встановленому законом порядку, звернувшись до Новоіванівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2262 га по АДРЕСА_1.

З Протоколу №2 засідання постійної комісії з питань агропромислового розвитку та земельних відносин від 15 березня 2012 року, складеного у зв'язку із заявою ОСОБА_6 про встановлення меж між сусідніми ділянками по АДРЕСА_1, вбачається, що при виході Комісії було виявлено, що на території домоволодіння ОСОБА_5 довіреною особою ОСОБА_4 самовільно, без дозволу ОСОБА_5, встановлено та забетоновано металеві стовпчики для майбутньої межі між домоволодіннями. При огляді домоволодіння ОСОБА_8 - довіреною особою ОСОБА_4 самовільно, без дозволу ОСОБА_8, зламана стара горожа між домоволодіннями та встановлені дерев'яні стовпчики для майбутньої межі домоволодіння. Комісія вирішила залишити розміри земельних ділянок та межі ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 такими, якими вони користувалися до моменту виникнення спору.

Рішенням Новоіванівської сільської ради від 18 липня 2012 року «Про встановлення меж між сумісними земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_1» залишено розміри земельних ділянок ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_5 такими, якими користувалися до моменту виникнення спору.

Разом з тим, у протоколі від 15 березня 2012 року та рішенні від 18 липня 2012 року не зазначено конкретних меж земельних ділянок, якими користуються вищевказані особи.

Довідкою від 25 квітня 2012 року, виданою Лозівським бюро технічної інвентаризації, підтверджено, що станом на 02 квітня 2012 року інформація щодо розмірів земельних ділянок по с. Нова Іванівка у Лозівському БТІ відсутня.

Відповідно до довідки КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області в архівних матеріалах підприємства станом на 31 грудня 2012 року інформація щодо розміру земельних ділянок, закріплених за житловим будинком АДРЕСА_2, в інвентарних справах відсутня.

З копії акту встановлення та узгодження меж землекористування, складеного в межах технічної документації на земельну ділянку, яка розроблялась за умовами договору від 13 січня 2012 року, укладеного між ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_9, вбачається, що у вказаному акті відсутні підписи Новоіванівського сільського голови, а також суміжних землекористувачів ОСОБА_8, ОСОБА_5, які в присутності свідків від підпису відмовились.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні документи, що посвідчують його право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок АДРЕСА_2.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції та залишив постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2014 року без змін.

Апеляційний суд звернув увагу, що звернення позивача з метою отримання у встановленому Земельним кодексом України порядку земельної ділянки по АДРЕСА_2 шляхом подання заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо вказаної земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою, на розроблення землеустрою якої отримав дозвіл ОСОБА_5, відбулося значно пізніше прийняття оскаржуваних рішень (04 лютого 2014 року).

У зв'язку із цим та оскільки на час прийняття Новоіванівською сільською радою рішень від 04 лютого 2014 року про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для ведення особистого селянського господарства та дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), земельна ділянка ОСОБА_4 у встановленому порядку виділена не була та право користування спірною земельною ділянкою належним чином не було оформлено, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржуваними рішеннями відповідача не порушено права ОСОБА_4 на отримання у власність чи користування земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Апеляційний суд також зазначив, що оскільки межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 не встановлені, твердження позивача про те, що відповідач, прийнявши спірні рішення, порушив його право на користування земельною ділянкою у раніше встановлених межах, є необґрунтованим та передчасним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій із огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Пунктом "б" статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст віднесено передачу земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У відповідності до статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради наділені повноваженнями у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, зокрема, щодо організації і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою, вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом (пункти 5, 9 частини 1 статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Як встановлено частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 статті 116 Земельного кодексу України).

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 статті 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (частина 2 статті 118 Земельного кодексу України).

У відповідності до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Як встановлено статтею 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Ураховуючи те, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини 1,2 статті 116 Земельного кодексу України) та оскільки на час прийняття Новоіванівською сільською радою рішень від 04 лютого 2014 року про надання ОСОБА_5 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1500 га для ведення особистого селянського господарства та дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), земельна ділянка ОСОБА_4 у встановленому порядку виділена не була та право користування спірною земельною ділянкою належним чином не було оформлено, тому відповідач, приймаючи спірні рішення, діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Посилання в касаційній скарзі на порушення прав та інтересів позивача виготовленням технічної документації на підставі оспорюваних рішень, внаслідок чого була зменшена земельна ділянка, яка знаходиться у його користуванні, є необґрунтованими, оскільки докази затвердження органом місцевого самоврядування такої технічної документації судам не надавались.

Також посилання позивача в додаткових поясненнях до касаційної скарги на порушення відповідачем вимог статті 186-1 Земельного кодексу України є необґрунтованим, оскільки цією статтею передбачено обов'язкове погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, а не надання цим органом дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства чи дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, встановлених обставин справи та не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення-без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій, підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 КАС України, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 21 листопада 2014 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 235- 244-2 КАС України.

Судді: