Справа № 2а/1416/629/12
Суддя: Логвиненко А.О.
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" січня 2016 р. м. Київ К/800/19278/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів : Логвиненко А.О. (доповідач), Донець О.Є., Мороз В.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у справі

за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до відповідача Миколаївської міської ради

з участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору : управління Держкомзему у м. Миколаєві; ОСОБА_6

про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

28.11.2011р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом про скасування рішень Миколаївської міської ради від 13.03.2008р. та від 28.04.2009р. Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вказаними рішеннями міськрада надала ОСОБА_7 дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердила вказаний проект та надала ОСОБА_6 у власність земельну ділянку. Вважаючи, що вказані рішення порушують їх права як землекористувачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили задовольнити позов.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2012р., залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5.02.2013р., в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовими рішеннями, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просили їх скасувати та задовольнити позов. При цьому скаржники зазначили, що суди дійшли помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачами оскаржуються рішення Миколаївської міської ради від 13.03.2008р. та від 28.04.2009р., якими надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, затверджено виготовлений проект та передано земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_6

Відповідно до частини 2 статті 2442 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В своїй постанові від 10.11.2015р. у справі №21-2319а15 Верховний Суд України зазначив :

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час звернення ГО до суду з позовом) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, про перегляд рішення суду касаційної інстанції в якій подано заяву, спір стосується не стільки правомірності рішення Київради про включення до таблиці № 1 спірної земельної ділянки (паркувального майданчика), скільки фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, за умови наявності причин, які не дають безсумнівно (беззастережно) вважати її такою, що зайнята і використовується самовільно.

Зокрема, у цій справі суди встановили, що спірна земельна ділянка не була вільною, у свій час вона обліковувалася за громадською організацією «Київська міська організація Всеукраїнської спілки автомобілістів», правонаступником якої, як згадано вище, стала ГО, яка прийняла в своє користування майно і немайнові права попередниці.

Про використання спірної земельної ділянки як місця для стоянки автомобілів членів ГО, право користування нею, зокрема й майном, що на ній знаходиться, зазначено у висновках рішень Святошинського районного суду міста Києва (рішення від 18 серпня 2008 року і 15 червня 2012 року).

Спірна земельна ділянка неодноразово була предметом спору щодо права користування нею. Київський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 9 лютого 2012 року зазначив, що ця ділянка була відведена під будівництво платної автостоянки відкритого типу для транспортних засобів, що знаходяться в особистому користуванні мешканців міста, що проживають неподалік, відповідно до рішень виконавчого комітету Київради.

Із наведеного неповного переліку обставин убачається, що предметом судового розгляду є земельна ділянка, яка не була вільною, а її використання було не самовільним, а дозволеним. У ретроспективі можна простежити, що ця ділянка з часу прийняття першого рішення про її цільове призначення використовувалася як місце для стоянки автомобілів мешканців міста, зокрема й тих, що входять до ГО. Щодо цієї ділянки є правові висновки судових рішень, в яких суди непрямо визнавали, що спірна земельна ділянка як місце стоянки (і зберігання) автомобілів виділялася саме під ці потреби і її використання за цим призначенням не є самовільним.

Водночас встановлено, що є не менш важливим, що ГО фактично користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

З наведеного випливає, що спір, в основі якого лежить рішення суб'єкта владних повноважень, яким у цій справі є Київрада, змінити порядок та умови використання земельної ділянки, яка не була вільною і щодо якої громадська організація, котра фактично користується нею і з посиланням на певні конкретні обставини доводить, що має (чи набула) право на користування нею, є спором про право, який вирішується за правилами цивільного чи господарського, але не адміністративного судочинства.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм ЗК, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах Верховного Суду України вважає, що в зазначеній вище правовій ситуації неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З урахуванням того, що суди помилково розглянули справу в порядку адміністративного судочинства, всі ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС - закриттю.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11.11.2014р. у справі №21-405а14, в якій зазначено :

… колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

З огляду на висловлену Верховним Судом України правову позицію по цій категорії справ, колегія суддів вважає, що спір, предметом якого є законність рішення органу місцевого самоврядування щодо умов користування земельною ділянкою не може розглядатися судами адміністративного судочинства та повинен розглядатися, з урахуванням суб'єктного складу сторін, за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 228 суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Пунктом першим частини першої статті 157 КАС України обумовлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 222,223,228,230,231,254 КАС України, -

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2012р. та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5.02.2013р. скасувати.

Закрити провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому ст.ст. 235-244 КАС України.

Судді А.О. Логвиненко

О.Є. Донець

В.Ф. Мороз