Справа № 607/1900/15-а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2016 р. № 876/8725/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі про визнання дій протиправними та зобов'язання до вчинення дій, -

встановив:

04.02.2015 ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до УПФ України в м. Тернополі у якому просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у поновленні виплати раніше призначеної пенсії з одночасним зобов'язанням поновити таку виплату, починаючи з листопада 2014 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона, перебуваючи з 24.11.1999 на пенсійному обліку у відповідача, до листопада 2014 року отримувала пенсію за віком, після чого виплата такої була припинена. На звернення представника позивача, відповідач своїм листом від 16.12.2014 № 251/Д-11 повідомив, що припинення виплати пенсії здійснено у зв'язку з встановленням факту виїзду позивача у 1999 році на постійне проживання до США. Позивач вважає такі дії Пенсійного органу протиправними, оскільки такі суперечать Рішенню Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 1-32/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009), яким визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону № 1058-ІV, які передбачали припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, позивач зазначає, що з 07.10.2009 відсутні законодавчі обмеження щодо виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, а тому вважає, що має право вільно обирати місце свого проживання, що не може впливати на його конституційне право щодо пенсійного забезпечення.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.06.2015 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії УПФ України в м. Тернополі щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати пенсії за віком. Зобов'язано УПФ України в м. Тернополі поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.01.2015 з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону № 1058-ІV. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із цією постановою не погодився відповідач (апелянт 1) та представник позивача (апелянт 2), які оскаржили її в апеляційному порядку.

Апелянт 1 вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт 1 посилається на те, що ОСОБА_1 з 24.01.1996 було призначено пенсію за віком. Однак, згідно інформації Управління Державної міграційної служби України в Тернопільській області наданої листом від 06.11.2014 № 02/15902, позивач 06.02.1999 виїхала на постійне проживання у США, у зв'язку з чим вважає, що Пенсійний орган правомірно на підставі ст.ст. 49, 51 Закону № 1058-ІV своїм розпорядженням від 01.12.2014 припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2015.

Апелянт 2 вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому просить змінити та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії, починаючи з листопада 2014 року, з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону № 1058-ІV.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт 2 посилається на те, що виплата пенсії фактично припинена з листопада 2014 року, однак суд першої інстанції відповідача зобов'язав поновити виплату такої пенсії лише з 01.01.2015.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, а тому у відповідності п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційні скарги задоволеними бути не можуть.

Судом першої інстанції встановлено, що з 24.01.1996 ОСОБА_1 перебувала на пенсійному обліку в УПФ України в м. Тернополі та отримувала пенсію за віком.

06.02.1999 позивач виїхала на постійне місце проживання в США, у зв'язку з чим відповідач своїм розпорядженням від 01.12.2014 припинив виплату їй пенсії з 01.01.2015.

На звернення позивача про поновлення виплати пенсії, відповідач своїм листом від 16.12.2014 № 251/Д-11 повідомив, що нарахування та виплата ОСОБА_1 пенсії є неправомірним і мали бути припинені з 01.03.1999 у зв'язку з її виїздом за кордон.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково, оскільки з 07.10.2009 порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, регулюється Законом № 1058-ІV, з урахуванням Рішення № 25-рп/2009, яким визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 вказаного Закону, що передбачали припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення. Оскільки після прийняття зазначеного Рішення Конституційного Суду України та по теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного міжнародного договору, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідача слід зобов'язати відновити виплату пенсії з 01.01.2015, оскільки саме з цієї дати виплата такої була припинена згідно розпорядження від 01.12.2014.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 у відповідача не було правових підстав для застосування положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV, які визнані неконституційними, та припинення виплати позивачу пенсії.

Оскільки після прийняття Рішенням № 25-рп/2009 не прийнято інших законів, що регламентують виплату пенсії громадянам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного міжнародного договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання дій протиправними та зобов'язання поновити виплату пенсії з 01.01.2015 з урахуванням усіх перерахунків та індексації.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта 1 на те, що позивач не звертався в установленому порядку до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, оскільки припинення виплати такої пенсії відповідачем здійснено протиправно, а відтак у розглядуваному випадку звернення позивача з такою заявою є необов'язковим.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи і апелянта 2 на те, що відповідачем виплату пенсії припинено з листопада 2014 року, з огляду на таке.

Як вбачається із листа від 16.12.2014 № 251/Д-11 підписаного начальником УПФ України в м. Тернополі Глух Т.Г., припинення виплати пенсії позивача відбулося з 01.01.2015 на підставі розпорядження від 01.12.2014 по пенсійній справі № 143496, а позивачем доказів зворотного не надано. Оскільки позивачем у цій справі заявлено вимоги про поновлення виплати пенсії, то суд першої інстанції обґрунтовано, встановивши, що таке припинення відбулося з 01.01.2015, саме з цієї дати і задовольнив позовні вимоги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі та представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2015 року у справі № 607/8725/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після надіслання її копій особам, які беруть участь у справі.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін