Справа № 826/16988/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2016-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 січня 2016 року № 826/16988/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Нагорянського С.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, в якому просила (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 19 жовтня 2015 року):

- визнати дії уповноваженої службової особи ВПС «Конотоп» лейтенанта Білозора Д.А. щодо ухвалення рішення від 08 травня 2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України» протиправними;

- скасувати рішення Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08 травня 2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України»;

- компенсувати понесені судові витрати на судовий збір у розмірі 73,08 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 2028,08 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2015 року відкрито провадження у справі.

Позивач та її представник під час судового розгляду справи позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідача проти позову заперечували з огляду на обставини, викладені у письмових запереченнях проти позову.

У судовому засіданні 28 вересня 2015 року суд ухвалив продовжити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

08 травня 2015 року під час здійснення прикордонного контролю в пункті контролю для залізничного сполучення «Конотоп» Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України поїзду сполученням «Київ-Москва», прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявлено громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на якого на паспортний контроль пред'явлено свідоцтво про народження та дозвіл від батька на вивіз дитини за кордон, оформлене у нотаріуса на території Російської Федерації.

Оскільки на дозволі було відсутнє звірення документу у дипломатичній установі України на території РФ, старшим інспектором прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби лейтенантом Білозором Д.А., керуючись статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль» було прийнято рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку».

Позивач не погоджуючись з відмовою відповідача у дозволі на перетин кордону її малолітній дитині звернулась до суду.

Мотивує свої позовні вимоги тим, що перед відправленням потягу вона надала провіднику наступні документи: квитки, паспорт громадянина України, свідоцтво про народження дитини, оригінал дозволу батька дитини - ОСОБА_4, посвідчений нотаріусом м. Москва, переклад дозволу батька, завірений нотаріусом в м. Києві. При цьому, жодних зауважень з боку провідника потягу, не було. Вже під час перетину державного кордону, працівниками відповідача було повідомлено про заборону її сину ОСОБА_3 перетинати кордон, у зв'язку із розпорядженням № 749 від 21 квітня 2015 року, де вказано про необхідність посвідчувати згоду одного з батьків у закордонній дипломатичній установі України.

Позивач посилається на те, що вимога прикордонників про обов'язковість посвідчення в дипломатичній установі України нотаріально засвідченої в Російській Федерації згоди батька на виїзд дитини такою, що не ґрунтується на вимогах Закону.

Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову вказав, що оскаржуване рішення відповідача було прийняте на підставі роз'яснень Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.04.2015 року № Т/23-2525 та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.06.2015 року № Т/23-5112 , де вказано, що пропуск на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку в супроводі одного з батьків здійснювати у відповідності до вимог постанови КСУ від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». Нотаріально посвідчені згоди батьків, видані нотаріусами інших країн, дійсні для перетинання у разі завірення їх у закордонних дипломатичних установах України.

Крім того, відповідач вважає, що консульська легалізація документу не відноситься до спеціального посвідчення, а є лише дією консула щодо встановлення та засвідчення підпису, повноважень посадової особи.

Статтею 2 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», основними функції Державної прикордонної служби України є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Статтею 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року №661-IV визначено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право: перевіряти в осіб, які прямують через державний кордон України, документи на право в'їзду в Україну або виїзду з України, робити в них відповідні відмітки і у випадках, передбачених законодавством, тимчасово їх затримувати або вилучати; шляхом опитування осіб з'ясовувати підстави перетинання державного кордону України, в'їзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для в'їзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки;

У випадках, передбачених законом, посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють також і інші повноваження.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прикордонний контроль», перевірка документів - дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортного та інших документів фізичних осіб, які перетинають державний кордон, з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі, а також дослідження за результатами оцінки ризиків документів, що стосуються транспортних засобів, вантажів.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон.

В силу ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з'ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

В силу статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (стаття 3 Закону N3857-XII).

Пунктом 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, визначено перелік документів, що дають право перетинання громадянами України державного кордону, зокрема: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; проїзний документ дитини; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу.

Абзацом 4 Правил визначено, що у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.

Згідно п.3 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення одного з таких документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Згідно пункту 15 Правил перетинання державного кордону громадянами України, на підставі рішення уповноваженого законом державного органу про тимчасову відмову у виїзді за кордон (заборону виїзду), прийнятого відповідно до статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляє громадянину у перетинанні державного кордону, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням причин відмови, один примірник якого видається громадянинові.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, рішення Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України обґрунтовані тим, що згода батька на вивіз дітей, видана нотаріусом РФ, недійсна для перетину державного кордону України у зв'язку з не завіренням її у закордонній дипломатичній установі України.

Відповідно до частини 3 статті 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» 10 листопада 1994 року №240/94-ВР ратифіковано Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану у Мінську 22 січня 1993 року, зокрема, від імені України та від імені Російської Федерації (далі - Конвенція).

В силу частини 1 статті 13 Конвенції, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

З аналізу положень вказаної норми Конвенції, випливає, що нотаріально посвідчений документ в одній з держав, яка підписала вказану Конвенцію, є дійсним і в іншій державі, яка також її підписала.

При цьому, відповідачем не наведено правової норми, яка б містила обов'язок щодо посвідчення згоди на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у закордонній дипломатичній установі України.

Тому, згода батька на виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку нотаріально посвідчена в Російській Федерації та скріплена її гербовою печаткою, є дійсною на території України та не потребує будь-яких інших спеціальних посвідчень.

Суд вважає неправомірним посилання відповідача на правомірність прийнятого рішення, враховуючи розпорядження Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.04.2015 року № Т/23-2525 та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.06.2015 року № Т/23-5112, оскільки суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до ч. 1 статті 8 КАС України.

Також, суд вважає необґрунтованим доводи відповідача про те, що консульська легалізація документу не відноситься до спеціального посвідчення, а є лише дією консула щодо встановлені та засвідчені підпису, повноважень посадової особи, тощо, оскільки дозвіл на перетинання державного контролю громадян, які не досягли 16-річного віку, наданий уповноваженою особою в межах його компетенції, за установленою формою і скріплені гербовою печаткою.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що рішення Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08 травня 2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України» не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, прийняте протиправно та підлягає скасуванню.

Водночас, оскільки прийняття рішень про відмову у перетинанні державного кордону громадянами України є обов'язком посадових осіб відповідача, яке вони повинні вчиняти в силу наданих Законами України «Про прикордонний контроль» та «Про Державну прикордонну службу України» повноважень, суд вважає що задоволення позову в частині визнання протиправними дій уповноваженої службової особи ВПС «Конотоп» лейтенанта Білозора Д.А. щодо ухвалення рішення від 08 травня 2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України» не буде спрямоване на захист та відновлення порушених прав позивача.

Стосовно позовних вимог про компенсування витрат на правову допомогу в сумі 2028,08 грн., суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI, визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

В матеріалах справи міститься оригінал Угоди про надання правової допомоги (витяг) № 48 від 15 травня 2015 року, укладеної між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Печерська колегія адвокатів м. Києва»; копія квитанцій № 71 та № 89 про отримання Адвокатським об'єднанням «Печерська колегія адвокатів м. Києва» від ОСОБА_1 коштів у розмірі 1000 грн. та 950 грн.

Водночас, матеріали справи не місять доказів на підтвердження оплати наданих послуг (зокрема документа з відміткою банку про проведення оплати), а також відсутній акт прийому-передачі отриманих послуг.

Згідно статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", у 2015 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня по 01 вересня на рівні 1218 гривень. Тобто, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 487,20 грн. за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 08 травня 2015 року про відмову у перетинанні державного кордону України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

3. У решті позову відмовити.

4. Судові витрати у розмірі 35,54 грн. (тридцять п'ять грн. 54 коп.) присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу прикордонної служби "Конотоп" Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.І. Нагорянський