Справа № 815/2425/15
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 р.м.ОдесаСправа № 815/2425/15

Категорія: 5.4 Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Крусяна А.В.,

при секретарі судового засідання Богданової С.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до Державної фінансової інспекції в Одеській області про визнання частково нечинною вимогу, -

В С Т А Н О В И Л А :

24.04.2015р. комунальне підприємство "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" звернулось з позовом до Державної фінансової інспекції в Одеській області (далі - ДФІ), в якому з урахуванням уточнень просило визнати нечинним п.3 констатуючої частини та п.2 резолютивної частини вимоги від 20.03.2015р. № 850/16/884 щодо необхідності розглянути питання про притягнення працівників підприємства, винних у порушеннях, зазначених у п.3 констатуючої частини вимоги, до встановленої законом відповідальності, з пропозиціями стягнути з винних осіб у порядку та розмірі, встановленому ст.ст.130-136 КЗпПУ, завдану підприємству матеріальну шкоду у розмірі 106 681,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки ревізії про завищення посадових окладів начальників районів КП "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" є недоведеними. Розрахунок та виплата заробітної плати керівникам основних структурних підрозділів підприємства - начальника району № 1 та начальника району № 2 проводились за фактично відпрацьований час в межах посадових окладів, передбачених додатком № 7 колективного договору КП "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" на 2012-2015рр. та штатним розкладом підприємства.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що при здійсненні ревізії встановлено завищення розмірів посадових окладів у Колективному договорі на 2012-2015рр. та їх невідповідність нормам, встановленим Галузевою угодою. На підставі викладеного, просив в задоволенні позову відмовити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

В ході проведення ДФІ ревізії фінансово-господарської діяльності КП "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" за період з 01.10.2012р. по 01.01.2015р., за наслідками якої 23.02.2015р. складений акт № 850-16/2, встановлено порушення ст.15 Закону України «Про оплату праці», ст.1 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст.97 КЗпПУ в частині дотримання норм і гарантій передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, Колективною угодою на 2012-2015 роки Додатком 7 «Годинні тарифні ставки і оклади працівників підприємства», що виразилось у визначенні посадових окладів начальників районів у завищеному розмірі, в результаті чого працівникам підприємства за період жовтень-грудень 2012, 2013 та 2014 року зайво нараховано та сплачено коштів у сумі 77 835,84 грн. та як наслідок зайво сплачено єдиного соціального внеску у сумі 28 845,96 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) підприємству на загальну суму 106 681,80 грн.

На підставі акту ревізії ДФІ склала вимогу № 850-16/884 від 20.03.2015 року, якою вимагала від КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» розглянути питання про притягнення працівників підприємства, винних у зазначених порушеннях до встановленої законом відповідальності. Для усунення зазначених порушень законодавства ДФІ запропонувала КП «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» стягнути з винних осіб у порядку та розмірі, встановленому статтями 130-136 Кодексу законів про працю України, завдану підприємству матеріальну шкоду в розмірі 106 681,80 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності та законності вимоги ДФІ № 850-16/884 від 20.03.2015 року. Крім того, встановивши, що п.3 констатуючої частини та п.2 резолютивної частини вимоги ДФІ вказує на виявлені збитки, їхній розмір та пропозицію щодо їх відшкодування, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки правильність обчислення та можливість повернення збитків перевіряє суд, який розглядає спір за позовом ДФІ про стягнення збитків.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно з Положенням, затвердженим Указом Президента України від 23.04.2011р. № 499/2011, Державна фінансова інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція України, відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993р № 2939-XII, згідно з якими органам державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Підставою для прийняття вимоги про усунення порушень фінансової дисципліни щодо зобов'язання розглянути питання про притягнення працівників підприємства до встановленої законом відповідальності за зайво виплачені кошти працівникам підприємства та сплати єдиного внеску на загальну суму 106 68180 грн., слугував висновок ДФІ про завищення Колективною угодою на 2012-2015рр. посадових окладів начальникам районів № 1 та № 2.

Вказані вимоги ДФІ не вказують на заявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення, а тому не виключають для підприємства права на перевірку такої вимоги в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 26.05.2015р. по справі № 21-335а15, тому підлягає врахуванню у судовій практиці.

Враховуючи викладене, невірним є висновок суду щодо відсутності правових підстав для розгляду даного спору за позовом підконтрольної установи щодо визнання нечинною вимоги ДФІ.

Здійснюючи перевірку оскаржуваної частини вимоги ДФІ, судова колегія вважає, що вона прийнята поза межами наданих повноважень.

Так, відповідно до п.1 ст.8 Закону № 2939-ХІІ орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль та контроль за:

- виконанням функцій з управління об'єктами державної власності;

- цільовим та ефективним використанням коштів державного і місцевих бюджетів;

- цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії;

- достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах при складанні планових бюджетних показників;

- відповідністю взятих бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі);

- веденням бухгалтерського обліку, а також складанням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету;

- станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів;

- усуненням виявлених недоліків і порушень;

Тобто, встановленню органом фінансового державного контролю надмірного використання коштів на оплату праці підконтрольною установою повинно передувати бюджетне фінансування цієї установи на оплату праці.

Разом з цим, КП "ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" не фінансується з державного бюджету на оплату праці. Зазначені обставини не оспорюються сторонами.

Відповідно до п.4.3 Статуту КП "ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго", затвердженого рішенням Ізмаїльської міської ради від 27.04.2007р. № 667-V, підприємство існує за рахунок:

- майна, переданого йому органом місцевого самоврядування,

- доходів, одержаних від реалізації продукції, а також від інших видів фінансово-господарської діяльності,

- доходів від цінних паперів,

- кредитів банків та інших кредиторів,

- капітальних вкладень та дотацій з бюджетів,

- безоплатних та благодійних внесків, пожертвувань організацій, підприємств і громадян,

- придбання майна іншого підприємства, організацій.

Зі змісту п.8.2 Статуту також вбачається, що витрати по оплаті праці покриваються за рахунок чистого прибутку підприємства.

Частиною 2 ст.97 КЗпПУ встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до п.3.1.1 Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі "Федерація роботодавців ЖКГ України" та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду - у розмірі не менше 120% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом та коефіцієнту співвідношення за видами робіт - 1,42.

Додатком № 3 зазначеної Галузевої угоди встановлено коефіцієнти співвідношення розмірів мінімальних місячних посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців та технічних службовців до мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду основного виробництва. Начальникам районів встановлений коефіцієнт 2,15-2,35 при чисельності працюючих до 500 осіб (а.с.196).

На відміну від положень вказаної Галузевої угоди колективною угодою на 2012-2015рр. та складеними на його підставі штатними розкладами начальникам районів № 1 та № 2 встановлений вищий коефіцієнт (на рівні 2,9), який передбачений для головного економіста, головного енергетика, головного механіка та інших начальників служб (а.с.81-101).

Відповідно до ст.16 КЗпПУ умови колективного договору є недійсними, якщо вони погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників.

Оскільки у колективному договорі КП "ТМ Ізмаїлтеплокомуненерго" умови оплати праці начальників району № 1 і № 2 кращі, ніж передбачено Галузевою угодою, відсутні підстави для висновку про їх недійсність.

Таким чином, діюче законодавство встановлює мінімальний розмір заробітної плати та надає право підприємству самостійно розпоряджатися власними коштами на оплату праці, для встановлення більшого розміру, ніж мінімальний.

Аналіз наведеного дає підстав для висновку, що при встановленні порушень в частині надмірного використання коштів на оплату праці начальникам районів № 1 та № 2 за відсутністю бюджетного фінансування підприємства на ці витрати ДФІ вийшла за межі наданих повноважень, в зв'язку з чим п.2 вимоги ДФІ є нечинним (незаконним).

Суд першої інстанції на наведені обставини увагу не звернув, в зв'язку з чим прийшов до невірного висновку про правомірність вимоги ДФІ в частині виявлених порушень про оплату праці.

Разом з цим, позов в частині визнання нечинним п.3 констатуючої частини вимоги ДФІ, в якій обґрунтовуються обставини порушення законодавства щодо оплати праці, задоволенню не підлягає, оскільки належним та достатнім способом захисту права позивача є оскарження резолютивної частини вимоги ДФІ.

Відповідно до ст.202 КАС України через неврахування судом першої інстанції наведених норм права, надання невірної правової оцінки обставинам справи, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.195,196,198,202,205,207,254 КАС України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову про часткове задоволення позову комунального підприємства "Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго" до Державної фінансової інспекції в Одеській області про визнання частково нечинною вимогу.

Визнати нечинним п.2 вимоги Державної фінансової інспекції в Одеській області від 20.03.2015р. № 850/16/884 щодо необхідності розглянути питання про притягнення працівників підприємства, винних у порушеннях, зазначених у п.3 констатуючої частини вимоги, до встановленої законом відповідальності, з пропозиціями стягнути з винних осіб у порядку та розмірі, встановленому ст.ст.130-136 КЗпПУ, завдану підприємству матеріальну шкоду у розмірі 106 681,80 грн.

В решті позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням апеляційної інстанції.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян