Справа № 2-а-1163/11
Суддя: Мисько Х. М.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1163/11
Провадження №2а/461/19/16
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2016

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Мисько Х.М.,

при секретарі - Коружинець Н.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника відповідача - Рудницької М.І.,

представника третьої особи Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради - Рубель С.П.,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, ОСОБА_6, про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 14 липня 2011 року №675 «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на АДРЕСА_1»,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Львівської міської ради, в якому просила визнати незаконною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 14 липня 2011 року №675 «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на АДРЕСА_1».

В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що 31 січня 2008 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди нерухомого майна, предметом якого були нежитлові приміщення за адресою АДРЕСА_1. У 2010 році заступник прокурора м.Львова звернувся в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Управління комунальної власності ДЕП ЛМР до господарського суду Львівської області з позовом про розірвання вищевказаного договору оренди, виселення із займаних нежитлових приміщень та стягнення 46901,81 грн. заборгованості по орендній платі. Даний позов був задоволений. Однак, постановою Вищого Господарського суду України від 05 квітня 2011 року рішення господарського суду Львівської області було скасовано та прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині розірвання договору оренди та виселення. Відповідно до п.4.3 вищевказаного договору оренди, у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов Договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії Договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах. Згідно п.4.1. договору оренди, такий укладений на термін з 31 січня 2008 року до 30 січня 2011 року включно. Відповідно до ч.3 ст.2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств», не можуть бути об'єктами малої приватизації будівлі (споруди, приміщення) або окремі їх частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави та будівлі або окремі їх частини, де розміщуються бібліотеки, книгарні та державні видавництва. Таким чином, враховуючи те, що згідно постанови Ради Міністрів Української РСР від 24 серпня 1963 року №970 будинок АДРЕСА_1 є пам'яткою архітектури та перебуває під охороною держави, тобто є будівлею, яка становить культурну цінність, а отже його приватизація не може здійснюватись у спосіб та у порядку, визначеному цим законом. Окрім того, згідно п.3.6 програми приватизації майна комунальної власності м.Львова, об'єкт оренди, що перебуває у користуванні орендаря, що неналежно виконує зобов'язання за договором оренди, може бути приватизований на конкурентних засадах на підставі відповідного рішення міської ради після припинення договору оренди у встановленому порядку. Таким чином, позивач вважає, що оспорювана ухвала Львівської міської ради від 14 липня 2011 року №675 прийнята з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.

09 листопада 2011 року позивач подала заяву про доповнення позовних вимог, підстав та предмету позову, в якій просить зобов'язати Львівську міську раду визначити наступний спосіб приватизації приміщень з індексами V,VI,VII, VIII, IX, X, XI,XII, 10-1, 10-2, 10-3, 10-4, 10-5, 10-6, 10-7, 10-8, 10-9, 10-10, розташованих за адресою АДРЕСА_1 шляхом викупу даних приміщень ФОП ОСОБА_1, мотивуючи тим, що відповідно до п.1 Закону України «Про Державну програму приватизації» від 18 травня 2000 року №1723-ІІІ, державна програма приватизації на 2000-2002 року діє до затвердження чергової Державної програми приватизації. Згідно з п.51 даної програми приватизації, у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Листом від 16 лютого 2009 року Управління комунальної власності ДЕП ЛМР надано згоду на проведення реконструкції підвальних приміщень, переданих за договором оренди від 31 січня 2008 року №Г-5971-8 та згідно розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 07 травня 2009 року №337 відповідні роботи розпочались та проводяться ФОП ОСОБА_1, якою було здійснено поліпшення об'єкта оренди на суму 352125,60 грн., тоді як вартість спірних приміщень станом на 2009 року була визначена ЛКП ЛОР «БТІ та ЕО» та становила 441294,00 грн. Позивачем за рахунок власних коштів було здійснено невідокремлювані поліпшення орендованого майна, вартість яких у понад три рази перевищує регламентований Програмою приватизації розмір покращень, необхідних для набуття нею права на викуп об'єкта оренди.

20 березня 2015 року позивач подала доповнення та уточнення позову, в яких просить залишити без розгляду позовну вимогу про зобов'язання Львівської міської ради визначити спосіб приватизації орендованих приміщень на АДРЕСА_1 шляхом викупу цих приміщень позивачем.

Протокольною ухвалою судового засідання від 09 листопада 2011 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості третьої особи залучене Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Протокольною ухвалою судового засідання від 09 лютого 2015 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі в справі в якості третьої особи залучений ОСОБА_6

Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення аналогічні доводам, викладеним у позові, а також в заявах про уточнення позовних вимог. Просять позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях та поясненнях. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях. Просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи - ОСОБА_6, в судовому засіданні позов заперечила з підстав, викладених у письмових запереченнях та просила відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, виконавши обов'язкові вказівки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі від 02 жовтня 2014 року у справі №К/9991/72548/12, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів належним і неупередженим судом.

Згідно ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Судом встановлено, що 31 січня 2008 року між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець, надалі - третя особа-1 у справі) та ФОП ОСОБА_1 (орендар, надалі - позивач у справі) укладено договір оренди нерухомого майна №Г-5971-8, предметом якого були нежитлові приміщення за адресою м. Львів, АДРЕСА_1.

Згідно п. 4.1. договору оренди, такий укладений на термін 2 роки 364 дні з 31 січня 2008 року до 30 січня 2011 року включно.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням господарського суду Львівської області від 20 липня 2010 року у справі №15/96, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2010 року, розірвано договір оренди нерухомого майна від 31 січня 2008 року №Г-5971-8, виселено орендаря з займаних нежилих приміщень та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь Департаменту економічної політики Львівської міської ради 46901,81 грн. заборгованості по орендній платі.

29 грудня 2010 року позивач звернувся до третьої особи-1 з заявою про продовження договору оренди на новий термін. Листом від 10 січня 2011 року вих. №2302-73 «Щодо повернення документів по нежитлових приміщеннях на АДРЕСА_1» третя особа-1 повідомила про відсутність підстав для продовження договору оренди нерухомого майна від 31 січня 2008 року №Г-5971-8, покликаючись на постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04 листопада 2010 року у справі №15/96, якою вказаний договір розірвано.

31 січня 2011 року позивач звернувся до третьої особи-1 з заявою про включення орендованих приміщень на АДРЕСА_1 до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Листом від 03 лютого 2011 року вих. №2302-296 «Щодо повернення документів про включення об'єкта за адресою АДРЕСА_1 до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації» третя особа-1 повідомила позивача про прийняте негативне рішення щодо задоволення його заяви в силу того, що термін дії договору оренди від 31 січня 2008 року №Г-5971-8 закінчився 31 січня 2011 року.

З матеріалів та дійсних обставин справи судом встановлено, що в подальшому інших заяв про приватизацію вказаного майна шляхом викупу позивач відповідачу не подавав.

На виконання рішення господарського суду від 20 липня 2010 року у справі №15/96 30 грудня 2010 року в порядку Закону України «Про виконавче провадження» позивача виселено з орендованих приміщень, у зв'язку з чим державним виконавцем винесено постанову від 14 січня 2011 року про закінчення виконавчого провадження ВП №23077950. Приміщення зачинено, опечатано, а ключі передано на зберігання балансоутримувачу ЛМКП "Айсберг". Факт виконання вищезгаданого рішення не спростовано позивачем та встановлено господарським судом у справі №914/959/13-г (рішення господарського суду Львівської області від 18 березня 2014 у справі №914/959/13-г, залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02 липня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 25 вересня 2014 року у справі №914/959/13-г) про визнання за ФОП ОСОБА_1 права власності на 68/100 часток нежитлового приміщення або 13/19 ідеальних часток, площа яких після проведеної реконструкції становить 318,4 кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1, який належить на праві власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради. У відповідності із ч. 1 ст. 72 КАС України вказана обставина не потребує доказування під час вирішення даної справи.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в підтвердження застосування позивачем повороту виконання рішення господарського суду Львівської області від 20 липня 2010 року у справі №15/96, згідно процедури, визначеної ст. 122 ГПК України, оскільки ухвалою господарського суду Львівської області від 17 серпня 2011 року у справі №15/96 припинено провадження у справі №15/96 у зв'язку з відкликанням своєї заяви ФОП ОСОБА_1 про поворот виконання судового рішення.

Враховуючи те, що на момент закінчення терміну дії договору оренди та місяць після його закінчення (лютий 2011 року) було закінчено виконавче провадження по виселенню орендаря із займаних приміщень, відсутніми були правові підстави для направлення орендодавцем повідомлення про припинення договору оренди у відповідності до п. 4.3 вищевказаного договору оренди, де вказано, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах.

Вказані обставини існували об'єктивно та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Тому доводи позивача на предмет чинності договору оренди від 31 січня 2008 року №Г-5971-8 станом на 14 липня 2011 року під час прийняття оскаржуваної ухвали в силу прямої вказівки Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", що підтверджується судовими рішеннями у справі №5015/5858/11 та у справі №914/3495/14, не розцінюється судом як порушення чинного законодавства під час відхилення заяви від 31 січня 2011 року позивача про включення орендованих приміщень на АДРЕСА_1 до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, а при відсутності іншої заяви позивача на цей предмет - і станом на момент прийняття відповідачем оскаржуваної ухвали відповідача від 14 липня 2011 року.

Висновок про те, що положення Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" поширюються на договори оренди державного та комунального майна для суб'єктів малого підприємництва, укладених до набрання чинності цим Законом, тобто до чинних на момент його прийняття договорів зі строком дії менше 5 років, відповідно відсутні підстави стверджувати, що його норми не поширюються на спірні правовідносини, зроблено Вищим господарським судом України в постанові від 19 листопада 2014 року у справі №5015/5858/11, згодом в рішенні господарського суду Львівської області від 11 лютого 2015 року на новому розгляді справи №5015/5858/11, тобто після прийняття оскаржуваної ухвали відповідача від 14 липня 2011 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 111-11 ГПК України, постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

У відповідності до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України станом на момент їх прийняття; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Незважаючи на те, що судом касаційної інстанції у справі №5015/5858/11 зроблено висновок про поширення положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" на правовідносини, що виникли між сторонами по договору оренди від 31 січня 2008 року №Г-5971-8, проте вказана постанова суду набрала законної сили лише 19 листопада 2014 року, тобто після прийняття оскаржуваної ухвали відповідача. Тому станом на момент прийняття ухвали від 14 липня 2011 року відповідач виходив з обставин, котрі існували та були відомі йому на той момент.

При цьому суд, у відповідності до ч. 1 ст. 72 КАС України, враховує і наступні висновки господарського суду у справі №5015/5858/11.

Зокрема, скасовуючи судові рішення двох інстанцій про задоволення позову та направляючи справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, Вищий господарський суд України у постанові від 19 листопада 2014 року у справі №5015/5858/11 про витребування майна з чужого незаконного володіння виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту цивільних прав, оскільки спірні правовідносини виникли на підставі договору оренди нерухомого майна № Г-5971-8, тобто на підставі зобов'язально - правових відносин.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 червня 2015 року у справі №5015/5858/11 рішення суду першої інстанції залишено в силі, судом апеляційної інстанції відхилено доводи прокурора про те, що на момент подачі позову про витребування майна з чужого незаконного володіння договірних відносин між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не існувало, а тому прокурором був невірно обраний спосіб захисту порушеного права власника майна.

Разом з тим, ухвалою господарського суду Львівської області від 06 жовтня 2015 року у справі №5015/5858/11, що залишена без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30 листопада 2015 року відмовлено ФОП ОСОБА_1 у задоволенні заяви про поворот виконання рішення з підстав того, що поворот виконання рішення суду у даній справі є неможливим, оскільки майно належить на праві власності іншій особі - ОСОБА_6, яка не була позивачем чи відповідачем у справі та стороною боржником чи стягувачем у виконавчому провадженні. У відповідності до ст. 122 ГПК України судовий припис про поворот рішення створює обов'язок для стягувача - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, на користь якого у боржника ФОП ОСОБА_1 витребувано майно. Суд не вправі видати наказ про поворот виконання рішення відносно особи, зокрема ОСОБА_6, яка не була стороною спору і не була стягувачем чи боржником у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2 ст. 328 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 41 Конституції України і ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується.

У своїх додаткових поясненнях від 19 січня 2016 року позивач обґрунтовує незаконність оскаржуваної ухвали відповідача порушенням його прав на викуп об'єкта приватизації. При цьому суд констатує, що на новому розгляді справи позивач відмовився від позовної вимоги про зобов'язання Львівської міської ради визначити спосіб приватизації приміщень з індексами: V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, 10 - 1, 10 - 2, 10 - 3, 10 - 4, 10 - 5, 10 - 6, 10 - 7, 10 - 8, 10 - 9, 10 - 10 на АДРЕСА_1 шляхом викупу цих приміщень позивачем. У зв'язку з наведеним обставин щодо подання позивачем заяви про включення нежитлових приміщень до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, та дотримання відповідачем процедури її розгляду не входять в предмет дослідження у даній справі.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 квітня 2007 року будинок АДРЕСА_1 належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради.

Пунктом 3.2 Програми приватизації майна комунальної власності м. Львова на 2009-2010 роки передбачено, що рішення про віднесення об'єктів приватизації до груп А або В приймає орган, уповноважений управляти комунальним майном.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» виключно до компетенції міських рад належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності.

Аналогічні повноваження міських рад щодо визначення переліку об'єктів визначені ст. 7 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

З ухвали Львівської міської ради №675 від 14 липня 2011 року вбачається, що керуючись Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», враховуючи рекомендації постійної комісії комунального майна та власності (витяг з протоколу засідання від 04 лютого 2011 року), з метою виконання завдань, визначених Програмою приватизації майна комунальної власності м. Львова на 2009-2010 роки, затвердженою ухвалою міської ради від 05 березня 2009 року №2453, міська рада ухвалила: приватизувати способом продажу на аукціоні нежитлові приміщення (підвалу, 1-го поверху, антресолі) загальною площею 314,0 кв. м у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 1.1. Програми приватизації майна комунальної власності м. Львова на 2009-2010 роки, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 05 березня 2009 року №2453, у вказаній Програмі визначено основну мету, пріоритети та умови приватизації комунального майна м. Львова. Програма діє до затвердження чергової програми приватизації майна комунальної власності м. Львова.

Згідно п.п. 2.6., 2.7. Програми, Управління комунальної власності департаменту економічної політики здійснює передприватизаційну підготовку об'єктів комунальної власності відповідно до Законів України «Про приватизацію державного майна» та «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)»; а також щорічно готує прогноз обсягів приватизації і грошових надходжень від неї та перелік об'єктів, які пропонуються до розгляду на пленарних засіданнях міської ради щодо їх приватизації.

За класифікацією об'єктів приватизації спірне майно віднесено до групи А (п. 3.1. Програми) - цілісні майнові комплекси підприємств, господарських об'єднань та їх структурних підрозділів, які можуть бути виділені у самостійні підприємства, у тому числі ті, що передані в оренду, перебувають у процесі реструктуризації, вартість майна яких недостатня для формування статутного фонду відкритих акціонерних товариств окремо від земельних ділянок, окреме індивідуально визначене рухоме та нерухоме майно (у тому числі будівлі, споруди разом або окремо від земельних ділянок, нежитлові приміщення); майно підприємств (окрім майнових комплексів, що належать до групи Г), що ліквідуються; майно, що залишилося після ліквідації комунальних підприємств за рішенням засновника та після закінчення процедури ліквідації комунальних підприємств, визнаних банкрутами.

Рішення про віднесення об'єктів приватизації до груп А або В приймає орган, уповноважений управляти комунальним майном (п. 3.2. Програми).

Приватизація комунального майна здійснюється у способи, визначені Законами України «Про приватизацію державного майна» і «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з врахуванням особливостей їх застосування, встановлених для окремих груп об'єктів приватизації Законами України «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», «Про охорону культурної спадщини», іншими законами та цією Програмою (п. 3.3. Програми).

Продаж об'єктів груп А і Ж здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» з врахуванням особливостей, визначених цією Програмою (п. 3.4. Програми).

Крім того, відповідно до п. 3.5. Програми приватизації, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 05 березня 2009 року №2453, право на приватизацію способом викупу можуть отримати орендарі, які належно виконують умови, визначені договором оренди і Законом України «Про оренду державного та комунального майна» (використання об'єкта оренди за цільовим призначенням, використання і збереження орендованого майна, запобігання його пошкодженню, псуванню, внесення орендної плати своєчасно та у повному обсязі і виконання інших договірних зобов'язань), своєчасно вчиняють необхідні дії для переукладення договорів оренди у разі закінчення строку дії договорів та внесення змін до нормативно-правових актів з питань оренди.

Як вже зазначалось вище, спір про стягнення з позивача заборгованості в розмірі 46901,81 грн. по орендній платі за договором оренди нежитлових приміщень від 31 січня 2008 року №Г-5971-8 був предметом розгляду в господарському суді у справі №15/96.

Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що орендарем (ФОП ОСОБА_1) розпочато здійснення реконструкції орендованих підвальних приміщень без отримання відповідних дозволів та погодженої проектно-кошторисної документації інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області накладено штраф за вчинення адміністративного правопорушення. Розпорядженням Галицької районної адміністрації від 07 травня 2009 року за № 337 дозволено позивачу завершити самовільно розпочату реконструкцію нежитлових підвальних приміщень під заклад громадського харчування.

Факт наявності боргу по сплаті орендної плати та вирішення цього питання в судовому порядку, а також факт реконструкції орендованого приміщення, що розпочата самовільно засвідчують неналежне виконання стороною орендаря своїх договірних зобов'язань, порушення ст.ст. 18-19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що, у свою чергу, згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, є обставиною, котра засвідчує порушення п. 3.5. Програми приватизації, затвердженої ухвалою Львівської міської ради від 05 березня 2009 року №2453, а, отже, відсутність у ФОП ОСОБА_1 станом на 14 липня 2011 року права на викуп об'єкта приватизації. Довідка третьої особи-1 про відсутність в позивача станом на 24 грудня 2010 року заборгованості в розмірі 46901,81 грн., яка виникла станом на 31 травня 2010 року, не спростовує факту порушення позивачем своїх договірних зобов'язань по договору оренди від 31 серпня 2008 року №Г-5971-8, що об'єктивно мали місце, оскільки згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За наведеного, матеріалами справи підтверджується факт відсутності підстав для включення спірного об'єкта в перелік об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», в икуп застосовується щодо об'єктів малої приватизації: не проданих на аукціоні, за конкурсом ; включених до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу; зданих в оренду, якщо право на викуп було передбачено договором оренди, укладеним до набрання чинності Законом України "Про оренду державного майна".

З матеріалів справи вбачається, що спірний об'єкт приватизації попередньо не продавався на аукціоні, за конкурсом, не включений до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу, а також не був переданий в оренду ФОП ОСОБА_1 до набрання чинності Законом України "Про оренду державного майна" (16 травня 1995 року), оскільки договір оренди з ФОП ОСОБА_1 укладено 31 січня 2008 року. У зв'язку з цим, у третьої особи-1 були наявні підстави для відмови позивачу в задоволенні заяви від 31 січня 2011 року про включення орендованих приміщень на АДРЕСА_1 до переліку об'єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу. Як наслідок, не вбачається порушень чинного законодавства під час прийняття відповідачем ухвали про приватизацію вказаного майна шляхом аукціону.

Позивач своє порушене право на викуп обґрунтовує також положенням ст. 51 Закону України «Про державну програму приватизації», що 19 лютого 2012 року втратив чинність, де передбачено, що у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, приміщення) орендар одержує право на викуп цього майна, якщо орендарем за згодою орендодавця здійснено за рахунок власних коштів поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об'єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менш як 25 відсотків залишкової (відновної за вирахуванням зносу) вартості майна (будівлі, споруди, приміщення). Оцінка вартості об'єкта приватизації у цьому разі здійснюється із застосуванням експертної оцінки.

Як встановлено господарським судом у справі №914/959/13-г, що на підставі ч. 1 ст. 72 КАС України береться до уваги судом під час вирішення даної справи по суті, реконструкція орендованих позивачем приміщень розпочата самовільно, без отримання відповідних дозволів та погодженої проектно-кошторисної документації. Поліпшення, на які покликається позивач, станом на момент прийняття оскаржуваної ухвали відповідача не були здійсненні, оскільки декларація про готовність об'єкта до експлуатації реставрації з пристосуванням нежитлових приміщень підвального поверху під заклад громадського харчування з використанням існуючого входу зі сторони дворового фасаду Інспекцією ДАБК у Львівській області зареєстрована 16 травня 2012 року.

З огляду на викладене, не знаходять свого документального підтвердження матеріалами та дійсними обставинами справи доводи позивача про наявність у нього права на викуп спірних приміщень на підставі ст. 51 Закону України «Про державну програму приватизації».

Відхиляються судом за безпідставністю також доводи позивача на предмет того, що орендоване приміщення не може бути об'єктом приватизації з посиланням на абз. 2 ч. 3 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, де передбачено, що не можуть бути об'єктами малої приватизації будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави, та будівлі (споруди, приміщення) або їх окремі частини, де розміщуються бібліотеки, книгарні та державні видавництва.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, визначенні Законом України "Про охорону культурної спадщини". Під пам'яткою культурної спадщини, згідно ст. 1 вказаного закону, слід розуміти об'єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Згідно ч. 1 ст. 13 вказаного закону, об'єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам'ятки. Порядок визначення категорій пам'яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об'єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам'ятки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1760 затверджено Порядок визначення категорій пам'яток для занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомого пам'яток України, згідно п. 1 якого, о б'єкти культурної спадщини заносяться до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (далі - Реєстр) за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об'єктів національного значення або за рішенням відповідного центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини - щодо об'єктів місцевого значення.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України від 16 грудня 2004 року, що набрав чинності 14 січня 2005 року «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини», об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам'ятками відповідно національного чи місцевого значення, а п. 5. Прикінцевих положень вказаного закону Кабінет Міністрів України у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону був уповноважений подати до Верховної Ради України пропозиції щодо внесення змін до законів України у зв'язку з прийняттям цього Закону.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини», що набрав чинності 23 лютого 2005 року, а втратив чинність - 17 жовтня 2008 року, було передбачено заборону приватизації пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. Пунктом 2 ст. 2 згаданого закону було передбачено, що Кабінету Міністрів України у шестимісячний термін з дня набрання чинності цим Законом подати на розгляд Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Отже, зазначене законодавче обмеження у вигляді тимчасової заборони на приватизацію стосувалося виключно пам'яток культурної спадщини, а не будь-яких об'єктів культурної спадщини.

Правовий статус пам'ятки об'єкт культурної спадщини набуває лише з моменту занесення до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а запроваджений Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини" мораторій на приватизацію поширює свою дію лише стосовно тих об'єктів культурної спадщини, які зареєстровані у встановленому порядку (занесені до Державного реєстру нерухомих пам'яток України).

Дійсними обставинами справи не підтверджується факт включення спірного об'єкта приватизації, що знаходиться за адресою м. Львів, АДРЕСА_1, до Державного реєстру нерухомих пам'яток України (будівель, які становлять національну, культурну та історичну цінність і перебувають під охороною держави), як станом на момент прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування.

Разом з тим, згідно п. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини», об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

У Списку пам'ятників архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 24 серпня 1963 року №970, по Львівській області, по м. Львову включено ансамбль АДРЕСА_1 (охоронний № пам'ятника 326, № пам'ятника в комплексі 26), дата спорудження XVI ст., за групою використання «в» - пам'ятники архітектури, які можна використовувати для культурних та господарських цілей і передавати в орендне використання установам та організаціям.

17 жовтня 2008 року Закон України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини» втратив чинність у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про затвердження Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації». Саме до норм вказаного закону відсилає абз. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини», де передбачено, що перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.

Тобто, з набранням чинності Закону України «Про затвердження Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», приватизації не підлягають лише ті об'єкти, як пам'ятки культурної спадщини, які включенні у загаданий Перелік. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 09 вересня 2014 року № 5011-48/950-2012.

Ухвалою Львівської міської ради від 14 жовтня 2004 року №1822 затверджено перелік пам'яток культурної спадщини міста Львова, які не підлягають приватизації. Вказана ухвала, у зв'язку з прийняттям Закону України «Про перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» на підставі ухвали Львівської міської ради від 04 грудня 2008 року №2256 - втратила чинність.

Відтак, позивачем не доведено, а матеріалами справи спростовується віднесення спірного об'єкта до Переліку пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, що свідчить про відсутність законодавчої заборони на його приватизацію, а отже підтверджується можливість приватизації вказаного об'єкта шляхом аукціону.

Разом з тим, згідно абз. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані.

В матеріалах справи наявний охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини б/н. вір від 21 серпня 2014 року, що укладений між ОСОБА_6 та Відділом охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської облдержадміністрації, згідно умов якого ОСОБА_6 бере на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки архітектури національного значення, XVII-XVIII ст. - житлового будинку, м. Львів, АДРЕСА_1.

Разом з тим, з матеріалів справи судом встановлено, що в нежитлових приміщеннях в м. Львові на АДРЕСА_1 станом на 14 липня 2011 року не розміщувались бібліотеки, книгарні та державні видавництва.

З огляду на викладене вище, спірний об'єкт не наділений ознаками, передбаченими абз. 2 ч. 3 ст. 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», а тому суд не вбачає правових перешкод у його приватизації.

Порушення своїх прав позивач також обґрунтовує положенням п. 1 постанови Верховної Ради України від 05 березня 2009 року №1114-VI «Про деякі невідкладні заходи щодо підтримки закладів культури в період економічної кризи» яким передбачено, що центральним та місцевим органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування в установленому порядку: вжити невідкладних заходів для збереження існуючої мережі закладів культури: театрів, філармоній, клубних закладів, музеїв, бібліотек, архівів, художніх галерей (виставок), майстерень членів національних творчих спілок, позашкільних закладів естетичного виховання і дозвілля дітей та юнацтва, кінотеатрів, організацій, що об'єднують професійні та аматорські колективи за різними напрямами всіх вікових груп, тощо; не допускати виселення закладів культури з приміщень державної та комунальної власності, в яких вони працюють на умовах оренди, сприяти продовженню строків оренди, встановленню для них пільгової орендної плати.

Проте суд відзначає, що положення вказаної постанови Верховної Ради України від 05 березня 2009 року №1114-VI не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки позивач не є суб'єктом, який діяв як заклад культури в приміщенні за АДРЕСА_1, виселення якого не допускається з приміщень комунальної власності. Згідно наявних у справі матеріалів: листів на ім'я позивача від управління МНС у Львівській області, Управління архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради висновку Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради щодо можливості архітектурних перетворень, розпорядження Галицької районної державної адміністрації м. позивач здійснювала підготовку документації по реконструкції приміщень під заклад громадського харчування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Враховуючи вищенаведене, ухвала Львівської міської ради від 14 липня 2011 року №675 «Про приватизацію способом продажу на аукціоні нежитлових приміщень на АДРЕСА_1» прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки доводи позивача на новому розгляді справи не знайшли належного підтвердження під час розгляду даної справи та спростовані відповідачем.

Керуючись ч.2 ст.19, ст.41 Конституції України, ст.ст.7-12, 14, 18, 72,86, 104-106, 159, 160, 161, 162, 163, 170 КАС України, ч.3 ст.111-11, ст.122 ГПК України, ст.ст.12, 321, ч.1 ст.328 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування», Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", Законом України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», Законом України "Про охорону культурної спадщини", Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини», Законом України «Про оренду державного та комунального майна», Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини», суд -

п о с т а н о в и в :

у задоволенні позову - відмовити.

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Головуючий суддя Мисько Х.М.