Справа № 638/12363/15-а
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Харків
20 січня 2016 р. № 638/12363/15-а
Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Панченко О.В.

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника Військової частини НОМЕР_1 - Черепова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Військової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності незаконною,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати бездіяльність відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу - ОСОБА_1 , грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в розмірі 1613,03 грн. станом на 11.03.2000 року; визнати бездіяльність відповідача - Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу - ОСОБА_1 , речового майна в натурі на суму 11787,54 грн. станом з 11.03.2000 року незаконною; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість належного до видачі речового майна в розмірі 1613,03 грн. станом на 11.03.2000 року; зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 речове майно в натурі на суму 11787,54 грн. станом з 11.03.2000 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника квартирно-експлуатаційної служби з 03.02.1993 року по 25.06.2015 року. Наказом Повітряних Сил Збройних Сил України від 21.05.2015 року №207 позивач звільнений з військової служби з правом носіння військової форми одягу у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Наказом №127 від 25.06.2015 року командира військової частини НОМЕР_1 позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 25 березня 2015 року. При звільненні з військової служби в порушення ч. 2 ст. 9і Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року, п. 27 Положення "Про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444 ОСОБА_1 не була виплачена грошова компенсація замість належного до видачі речового майна у розмірі 1613,03 грн. станом до 11.03.2000 року та не видане речове майно в натурі на суму 11787,54 грн. станом з 11.03.2000 року. За таких підстав, позивач просив суд задовольнити даний позов у повному обсязі.

Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги та доводи заявленого позову, просив суд його задовольнити.

Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 , у судовому засіданні не визнав та повністю заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , надав до суду письмові заперечення, в яких вказав, що на момент звернення ОСОБА_1 для отримання грошової компенсації замість речового майна Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року №1444, не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". А тому, позовні вимоги позивача є безпідставними та нормативно необґрунтованими.

Суд, вислухавши сторін, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні відносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

За матеріалами справи судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника квартирно-експлуатаційної служби з 03.02.1993 року по 25.06.2015 року.

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України ОСОБА_2 від 21.05.2015 року №207 позивач звільнений з військової служби з правом носіння військової форми у запас за пунктом "б" (за станом здоров`я) відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 12).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 №127 від 25.06.2015 року позивач виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 25 березня 2015 року (а.с. 13).

Як вбачається з довідки №2 від 25.06.2015 року, виданої військовою частиною НОМЕР_1 загальна сума заборгованості за не отримане позивачем речове майно станом до 11.03.2000 року складає 1613,03 грн. (а.с. 14). Крім того, з довідки №2 від 25.06.2015 року виданої військовою частиною НОМЕР_1 загальна сума заборгованості за не отримане позивачем речове майно станом з 11.03.2000 року по день звільнення складає 11787,54 грн. (а.с. 15).

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно до абз. 2 ч.1 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до ч.2 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року), військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до статті 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

Поряд із цим, положення частини другої статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

Тобто, суд з аналізу вищевказаної норми доходить висновку, що право на отримання грошової компенсації належить військовослужбовцям, які перебувають на службі або на кадровій військовій службі, що в свою чергу виключає право звільнених військовослужбовців з військової служби на отримання грошової компенсації за рахунок речового майна.

Разом із тим, Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік" від 19.12.2006 року №489-V дію пункту 2 статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" зупинено на 2007 рік.

Підпунктом 3 пункту 67 розділу II Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" виключено.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 зазначені положення Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнано такими, що не відповідають Конституції України.

З урахуванням викладеного вище, суд доходить висновку, що на момент звернення позивача для отримання грошової компенсації замість речового майна Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення не підлягає застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону України №2011-XII.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від19 березня 2013 року (№ 21-38а13) та від 18.06.2013 року (№21-191а13).

Поряд із цим, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно картки обліку матеріальних цінностей особистого користування № 2041 (форма 45) та роздавальних відомостей № 101 від 26.03.2012 р., № 16 від 16.01.2013 р., № 277 від 05.06.2014 року та 230 від 26.03.2015 року, ОСОБА_1 у період 2009 - 2015 років неодноразово під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , отримував різноманітне речове майно згідно норм забезпечення, що також не заперечувалось ним у судовому засіданні 25.11.2015 року (а.с. 38-42).

Крім того, ОСОБА_1 не надано до суду жодного доказу на підтвердження того факту, що перебуваючи на службі у військовій частині НОМЕР_1 він неодноразово звертався до командира військової частини з проханням видати йому грошову компенсацію замість належного речового майна за період його перебування на службі та йому було відмовлено у видачі речового майна або виплаті грошової компенсації.

Посилання позивача на той факт, що видані військовою частиною 25.06.2015 року довідки на отримання грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є підставою для виплати ОСОБА_1 відповідної грошової компенсації, суд не бере до уваги, оскільки видача даних довідок передбачена пунктом 9 Бюлетня № 25 Центрального управління речового забезпечення Довідник-порадник "Порядок забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України", виданого для надання допомоги фахівцям речової служби Головним управлінням логістики Командування сил підтримки Збройних Сил України, в якому зазначено, що в разі звернення звільненого військовослужбовця в суд для стягнення суми заборгованості за речове майно в судовому порядку командир частини на судовий запит судової служби видає довідку про загальну суму заборгованості за речове майно звільненому військовослужбовцю з її розбивкою на майно належне до видачі до 11.03.2000 року та після 11.03.2000 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази того, що він має право на отримання з військової частини НОМЕР_1 після звільнення грошової компенсації замість не отриманого речового майна на загальну суму 13400,57 грн.

Оскільки судовим розглядом не встановлено факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, ч. 1 ст. 158, ст. 159, ч.ч. 1, 2 ст. 160, ст. 161, ч. 1 ст. 162, ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності незаконною - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 25 січня 2016 року.

Суддя О.В. Панченко