Справа № 826/10079/15
Суддя: Горяйнов А.М.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Мамчура Я.С. та Шостака О.О.,

при секретарі - Доник М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 302 від 18 травня 2015 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати визнати громадянина Сирії ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема апелянт вказує на те, що позивач раніше звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у задоволенні якої було відмовлено.

Під час судового засідання представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив суд відмовити в її задоволенні посилаючись на те, що судом першої інстанції було винесене законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року - без змін виходячи із наступного.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 18 травня 2015 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою про надання статусу біженця та особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом № 302 від 18 травня 2015 року у прийнятті вказаної заяви було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про його скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог громадянина Сирії ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що приймаючи наказ № 302 від 18 травня 2015 року відповідач не дослідив інформацію про країну походження позивача.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Положеннями ч. 6 ст. 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно наказу № 302 від 18 травня 2015 року, підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стало те, що громадянин Сирії ОСОБА_1 03 грудня 2012 року звертався до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із аналогічною заявою. За результатами вирішення зазначеної заяви було прийняте рішення № 678-12 від 03 грудня 2012 року про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржене позивачем у судовому порядку. Постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року, що була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2013 року та Вищого адміністративного суду України від 19 березня 2015 року, у задоволенні зазначеного адміністративного позову було відмовлено.

Також у наказі № 302 від 18 травня 2015 року зазначено, що після вивчення та аналізу заяви було встановлено, що причини, які викладені у заяві від 27 червня 2012 року та причини, викладені в заяві від 18 травня 2015 року - тотожні.

З наведеного вбачається, що відповідачем було проаналізовано зміст відповідних заяв, однак залишено поза увагою інформації про країну походження позивача - Сирію.

В ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 березня 2015 року, яка, за твердженням відповідача, вказує на тотожність заяв позивача від 27 червня 2012 року та від 18 травня 2015 року, зазначено, що підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову громадянина Сирії ОСОБА_1 стала відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У вказаному судовому рішенні також зазначено, що ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбувалася особисто із заявником. Факти переслідувань та фактичної небезпеки для позивача не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, ситуація у країні походження є суттєвою обставиною, яка впливає на оцінку обґрунтованості побоювань заявника стати жертвою переслідувань.

Судом першої інстанції у постанові від 01 жовтня 2015 року наведено інформацію про країну походження ОСОБА_1 станом на 2012 та 2015 роки, з якої вбачається, що ситуації в Сирії у 2012 році відрізняється від ситуації, що склалася на час звернення позивача із заявою від 18 травня 2015 року.

Оскільки наказ № 302 від 18 травня 2015 року було прийнято без попереднього аналізу інформації про країну походження позивача, колегія суддів вважає правильним висновок суду про задоволення даного адміністративного позову.

Посилання Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві на те, що у позивача наявні підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Підстави для відмови у прийнятті заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, зазначені у ч. 6 ст. 5 та ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», серед яких підстава, на яку посилається відповідач - відсутня.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в постанові від 01 жовтня 2015 року, та не можуть бути підставами для її скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам та прийнято законне і обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

В задоволенні апеляційної скарги Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві - відмовити.

Постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Я.С. Мамчур

О.О. Шостак

Ухвала складена в повному обсязі 26 січня 2016 року.

Головуючий суддя Горяйнов А.М.

Судді: Мамчур Я.С

Шостак О.О.