Справа № 308/357/16-а
Суддя: Сарай А. І.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/357/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.01.2016 р. Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі

головуючої судді Сарай А.І.

при секретарі Шкіря І.І.

з участю представника позивача Радь О.І.

відповідачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ужгород справу за адміністративним позовом Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України,

В С Т А Н О В И В:

ГУ ДМС України в Закарпатській області звернулося в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України.

Позов мотивує тим, що 13.01.2016 р. за порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання без документів на право проживання в Україні громадянку республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП. Постановою про накладенняадміністративного стягнення було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Громадянка Узбекистану ОСОБА_2 постійного місця проживання на території України не має, до органів та підрозділів міграційної служби із заявою та документами для продовження терміну перебування на території України не зверталася, кошти на утримання в неї відсутні, підстав для подальшого законного перебування в Україні в неї не має.

На підставі викладеного вище та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інтересів національної безпеки України, охорони громадського порядку, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, на підставі положення ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», 13.01.2016 р. ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято рішення про примусове повернення за межі України та роз'яснено відповідачці про зобов'язання покинути територію України у термін до 14.01.2016 р. Однак, до вказаного терміну відповідачка територію України не покинула.

З огляду на наведені обставини, зокрема на те, що ОСОБА_2 не виконано рішення про примусове повернення, постійного місця проживання на території України не має, до органів та підрозділів міграційної служби з заявою і документами необхідними для вирішення питання про продовження строку перебування не зверталася, на підставі ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивач просить: прийняти рішення про примусове видворення за межі України громадянки республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; на період виконання рішення суду та оформлення необхідних виїзних документів, громадянку республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помістити в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Журавичі», за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, с. Журавичі, вул. Перемоги, 27-А; звернути рішення суду до негайного виконання.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що вона зверталася до відповідних органів щодо отримання нею громадянства України, про що їй було відмовлено. Також вона зверталася до відповідних органів про отримання нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, однак рішенням органу міграційної служби, а в подальшому рішеннями суду, їй у цьому було відмовлено. Вона бажає проживати в Україні, так як у Луганській області проживає її донька та свекруха, де має місце проживання. За місцем проживання доньки у Луганській області вона не має можливості зареєструватися, оскільки вказана територія знаходиться в зоні АТО. Повертатися до Республіки Узбекистану не має наміру. Рішення про примусове повернення за межі України нею не виконано, оскільки вона не має коштів та не може покинуту територію України у зв'язку з тим, що термін дії її паспорту закінчився.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що у листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просила суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10 листопада 2014 року № 608-14 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015 р. в адміністративній справі № 807/3625/14 залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що надана ОСОБА_2 інформація та матеріали перевірки органу міграційної служби дають підстави для встановлення відсутності загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а відтак обставини, на які посилається позивач є надуманими та необґрунтованими.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 р. постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015 р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015 р. залишено без змін.

Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 1 ст. 72 КАС України).

За порушення вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання без документів на право проживання на території України, відповідачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП, що стверджується постановою про накладання на неї адміністративного стягнення серії ПН МЗК № 021189 від 13.01.2016 р.

13.01.2016 р. головним спеціалістом відділу міграційної роботи, тимчасового перебування іноземців та протидії нелегальній міграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Закарпатській області прийнято рішення, яке затверджено Т.в.о. начальника ГУ ДМС України в Закарпатській, про примусове повернення за межі України громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобов'язано її покинути територію України у термін до 14.01.2016 р., з яким відповідачку ознайомлено 13.01.2016 р. та роз'яснено вимоги ст. 30 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства», що підтверджується підписом відповідачки.

Відповідачкою така вимога виконана не була, відтак позивач звернувся до суду для примусового видворення особи.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 р., ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 р., задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в'їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 р. № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI), іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Частиною 5 вказаної статті встановлено, що іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 30 Закону № 3773- VI, іноземці та особи без громадянства перебувають у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, протягом строку, необхідного для виконання рішення суду про примусове видворення, але не більш як дванадцять місяців.

Згідно з п. 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», судам слід мати на увазі, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово видворені з території України лише на підставі постанови адміністративного суду. Така постанова приймається судом за зверненням зазначених суб'єктів владних повноважень з позовною заявою про примусове видворення з України іноземця чи особи без громадянства, якщо вони не виконали у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення (частина перша статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Аналіз наведених норм права дає підстав суду для висновку, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) невиконання прийнятого рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Відповідно до положень пунктів 2, 5 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Держприкордонслужби, продовжується територіальними органами або підрозділами ДМС.

Судом встановлено, що документи, які б давали відповідачці у встановленому законом порядку виконати рішення про примусове повернення у неї відсутні. Доказів того, що офіційні документи є в наявності у відповідачки, суду не подано.

Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України і розподіляється таким чином: позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову; відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

На підставі вказаного суд вважає, що оскільки відповідачкою порушено вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, постійного місця проживання на території України вона не має, до відповідних органів із заявою для продовження терміну перебування не зверталася, при цьому відсутні документи, які підтверджують право перебувати на території України, необхідної кількості коштів для виїзду з території України не має, а тому позивачем правомірно, з дотриманням положення ст. 19 Конституції України, а також Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», винесено рішення про примусове повернення відповідачки.

В свою чергу, аналіз матеріалів справи дає підстави суду вважати, що з врахуванням приписів ч. 1 ст. 30 Закону № 3773-VI у позивача були обґрунтовані підстави вважати, що відповідачка самостійно та добровільно таке рішення не виконає, що дало йому підстави звернення з позовом до суду про видворення відповідачки.

Також суд зауважує, що обставини, які вказані в ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та в ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що унеможливлюють примусове видворення за межі України, судом не встановлені.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так у справі «Болат (BOLAT) проти Російської Федерації» (скарга № 14139/03) від 05.10.2006 р. Європейський суд з прав людини у п. 81 вказує, що Договірні сторони наділенні дискреційним правом виносити рішення про вислання іноземця, який знаходиться на території їх держави, але це повноваження повинно здійснюватись таким чином, щоб воно не порушувало прав людини, гарантованих Конвенцією. В п. 1 статті 1 Протоколу № 7 до Конвенції встановлено в якості основоположної гарантії те, що особу може бути вислано тільки «у випадку прийняття рішення у відповідності з законом». До цього положення не можу бути зроблено винятків. Відповідно до Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 до Конвенції «право» знову відсилає до внутрішньодержавного законодавства конкретної держави. Відповідно, рішення повинен приймати компетентний орган державної влади відповідно до положень діючого законодавства і відповідних процесуальних норм (пункт 11 Пояснювальної доповіді до Протоколу № 7 до Конвенції).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, а також норми національного законодавства та правову позицію Європейського суду з прав людини у даній категорії справ, суд приходить до висновку щодо наявності обґрунтованих підстав для примусового видворення відповідачки за межі території України, а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 70-72, 86, 160-163, 183-5 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України - задовольнити.

Примусово видворити за межі України громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Допустити негайне виконання постанови суду.

На період виконання рішення суду та оформлення необхідних виїзних документів, громадянку Республіки Узбекистан ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, помістити в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Журавичі», за адресою: Волинська область, Ківерцівський район, с. Журавичі, вул. Перемоги, 27-А.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуюча Сарай А.І.