Справа № 803/3908/15
Суддя: Костюкевич Сергій Федорович
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Справа № 803/3908/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Костюкевича С.Ф.,

суддів: Димарчук Т.М., Плахтій Н.Б.,

при секретарі судового засідання Шепталовій А.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів ГУ Нацполіції у Волинській області, УМВС України у Волинській області ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції України у Волинській області про визнання незаконними та скасування наказів від 25.09.2012 року №800 о/с МВС України та від 19.10.2012 року №294 о/с УМВС України у Волинській області в частині підстав звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ та зобовязання внести зміни до вказаних наказів щодо підстав його звільнення, зобовязання МВС України прийняти нове Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ та привести його до вимог Конституції та законів України.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 року залучено в даній справі в якості третього відповідача ОСОБА_3 Міністерства внутрішніх справ України у Волинській області.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2016 року адміністративний позов в частині визнання незаконними та скасування наказів МВС України від 25.09.2012 року №800 о/с та УМВС України у Волинській області від 19.10.2012 року №294 о/с щодо підстав звільнення з ОВС ОСОБА_1 та внесення змін до даних наказів залишено без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до суду з даними вимогами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Міністра внутрішніх справ України з письмовим зверненням про внесення змін до наказу МВС України від 25 вересня 2012 року № 800 о/с та наказу УМВС України у Волинській області від 19.10.2012 року №294 о/с в частині визначення підстав його звільнення, та просив звільнити його на підставі підпункту «а» або «б» пункту 65 у відставку( із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української Радянської Соціалістичної Республіки від 29 липня 1991 року № 114 та просив прийняти нове Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, що відповідало б вимогам Конституції та законам України.

11 листопада 2015 року за вихідним №6/1/1-Г-1962 Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України на адресу позивача направлено повідомлення про те, що розгляд його звернення доручено управлінню кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Волинській області, яке і повідомить ОСОБА_1 про результати розгляду звернення по суті.

27 листопада 2015 року за вихідним № 3/7-5/Г від 23.11.2015 з Головного управління Національної поліції у Волинській області на адресу позивача надійшло повідомлення про те, що на даний час немає жодних правових підстав для внесення змін до наказів в частині його звільнення з ОВС, яке вважають проведеним у відповідності з вимогами нормативних актів, які діяли на той час.

Переконаний, що обґрунтованої відповіді по суті його письмового звернення від 29.09.2015 року від Міністра внутрішніх справ України він не отримав.

Покладаючись на викладене також просив зобовязати Міністерство внутрішніх справ України прийняти нове Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ та привести його до вимог Конституції та законів України.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог заперечила, позов просила залишити без розгляду. Позовну вимогу до МВС України про зобовязання прийняти нове Положення вважає безпідставною. Надати копії рішень комісії МВС затверджених наказом №762 від 05.11.2000 року не може у звязку із їх знищенням у встановленому порядку у 2008 році про що подала відповідну довідку.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом встановлено, що 22.10.2012 року наказом ОСОБА_3 Міністерства органів внутрішніх справ України у Волинській області від 19.10.2012 № 294 о/с, на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 25.09.2012 року № 800 о/с ОСОБА_1 у віці 48 років звільнено з органів внутрішніх справ в запас на підставі пункту 64 «б» (через хворобу) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з посади начальника відділу слідчого управління цього ОСОБА_3. На час звільнення проходив службу у званні полковника міліції та мав календарну вислугу - 28 років 01 місяць 03 дні, пільгову - 29 років 00 місяців 03 дні, з яких 26 років 00 місяців 21 день в органах внутрішніх справ.

29.09.2015 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України з письмовим зверненням про внесення змін до наказу МВС України від 25.09.2012 року № 800 о/с та наказу УМВС України у Волинській області №294 від 19.10.2012 року в частині визначення підстав його звільнення, та просив звільнити його на підставі підпункту «а» або «б» пункту 65 у відставку( із зняттям з військового обліку) за віком або через хворобу Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Доказів щодо строків направлення позивачем звернення до відповідача та отримання з МВС України та ГУ Нацполіції у Волинській області відповіді позивачем не надано, як і не ставилось вимог щодо розгляду його звернення відповідачами з порушенням таких строків.

11.11.2015 року за вихідним № 6/1/1-Г-1962 Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про те, що за дорученням керівництва Міністерства внутрішніх справ України у ДКЗ Національної поліції України, у межах компетенції, розглянуто його звернення щодо внесення змін до наказів МВС України, ОСОБА_3 МВС України у Волинській області та зазначено, що розгляд його звернення доручено управлінню кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у Волинській області, яке повідомить про результати його розгляду.

27.11.2015 року за вихідним № 3/7-5/Г від 23.11.2015 Головним управлінням Національної поліції у Волинській області повідомлено позивача, що за дорученням Національної поліції України звернення розглянуто, та, що відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентувалися Положенням проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ - пунктами 63, 64, 65 вказаного Положення. Також вказано, що на день звільнення з ОВС його вік був 48 років і він не підпадав під пункт 65 «а» Положення щодо звільнення у відставку, а тому немає жодних правових підстав для внесення змін до оскаржуваних наказів в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС, яке було проведено у відповідності з вимогами нормативних актів, які діяли на той час.

Однак, позивач, вважаючи, що Міністром внутрішніх справ України безпосередньо не надано обґрунтованої відповіді на його звернення від 29.09.2015 року, а внесення змін до Положення та наказу МВС України від 25.09.2012 № 800 о/с чи прийняття нового Положення відноситься виключно до компетенції Міністерства внутрішніх справ України, звернувся до суду з зазначеним позовом для захисту своїх прав.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про національну поліцію», національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно статті 18 Закону України «Про міліцію» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Особи, прийняті на службу до міліції, в тому числі слухачі й курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, які перебувають на військовому обліку військовозобов'язаних, на час служби знімаються з нього і перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ України.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У системі органів внутрішніх справ порядок розгляду зауважень, скарг та пропозицій громадян України передбачений Законом України «Про звернення громадян» та Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організацій їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 року №1177.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»).

Так поняття скарги закріплено в ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, де вказується, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

До рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності (ст. 4 Закону України «Про звернення громадян»).

Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Частиною першою статті 16 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев'ятої цієї статті.

Відповідно до п. 1.3 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2010 року №1177, громадяни України мають право звернутися до органів внутрішніх справ, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Згідно п. 4.1 Положення керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов'язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об'єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з'ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.

Пунктом 4.7 Положення встановлено, що відповідь за результатами розгляду звернення в обов'язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв'язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у зверненні, доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. При цьому вказуються заходи, вжиті органом внутрішніх справ, у межах його компетенції, для захисту конституційних прав громадян. Якщо давалася усна відповідь, то складається відповідна довідка, яка долучається до матеріалів перевірки звернення. У журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли поштою, або журналі реєстрації звернень громадян, що надійшли під час особистого прийому, або ЕРК фіксується, що про наслідки перевірки автора повідомлено в усній формі під час особистої бесіди.

Відповідно до п.п. 5.2 Положення, щодо кожного звернення не пізніше ніж у п'ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до свого провадження; передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого органу внутрішніх справ; надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів внутрішніх справ, про що одночасно повідомити автора; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у ст. 8 Закону України «Про звернення громадян».

З суті звернення ОСОБА_1 від 29.09.2015 року вбачається, що він проходив службу у званні полковника міліції в УМВС України у Волинській області звідки й був звільнений. На даний час не погоджується з наказами МВС України від 25.09.2012 року №800 о/с та УМВС України у Волинській області від 19.10.2012 року №294 о/с в частині визначення підстав його звільнення з ОВС за пунктом 64 «б» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у звязку з чим просив зобовязати МВС та УМВС внести зміни щодо підстав його звільнення з п. 64 «б» на п. 65 «а» чи «б».

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» Департаментом кадрового забезпечення Національної поліції України звернення ОСОБА_1 правомірно було передано за належністю на розгляд Головному управлінню Національної поліції у Волинській області та її структурному підрозділу управлінню кадрового забезпечення та належним чином повідомлено позивача, що підтверджується оглянутим судом листом Департаменту кадрового забезпечення Національної поліції України.

Крім того, з оглянутого судом листа ГУ Національної поліції у Волинській області вих. № 3/7-5/Г від 23.11.2015 вбачається, що звернення ОСОБА_1 розглянуто, та останнього повідомлено про результати розгляду, а саме, що відповідно до вимог статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентувалися Положенням проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ - пунктами 63, 64, 65 вказаного Положення. Також вказано, що на день звільнення з ОВС його вік був 48 років і він не підпадав під пункт 65 «а» Положення щодо звільнення у відставку, а тому немає жодних правових підстав для задоволення його заяви та внесення змін до наказу ОСОБА_3 МВС України у Волинській області від 19.10.2012 № 294 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС, яке було проведено у відповідності з вимогами нормативних актів, які діяли на той час.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Департамент кадрового забезпечення Національної поліції України правомірно скерував звернення ОСОБА_1 від 29.09.2015 року до структурного підрозділу ГУ Національної поліції у Волинській області, який вчасно надав письмову відповідь, оскільки наділений повноваженнями в тому числі і на розгляд звернень громадян.

Зі змісту звернення позивача до МВС України також вбачається, що ОСОБА_1 не згідний з діючим Положенням про проходженням служби і його відповідністю вимогам чинного законодавства, а саме вимогам Закону України №766-ХІІ від 18.06.99 р. Про внесення змін до Закону України «Про загальний обовязок і військову службу», однак в прохальній частині свого звернення до МВС України просячи внести зміни до наказів про своє звільнення, вимоги щодо зобовязання МВС України прийняти нове Положення про проходження служби не ставив, а зазначив його лише в п. 1 позовних вимог.

Відтак, з наведених вище підстав у задоволенні позову до МВС України про зобовязання вчинити дії прийняти нове Положення про проходження служби слід відмовити.

Крім того, в судовому засіданні 21.01.2016 року ОСОБА_1 заявив усне клопотання про повернення сплаченого ним судового збору в сумі 1 461,60 грн., оскільки вважає, що він звільнений від його сплати на підставі посвідчення серії Б №358874, яким йому встановлена інвалідність 3 групі і він має право на пільги для ветеранів війни інвалідів, проте дане клопотання до задоволення не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; 2) повернення заяви або скарги; 3) відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв'язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); 5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики.

З врахуванням викладеного, повернення судового збору можливе за клопотанням особи, яка його сплатила після розгляду справи по суті та винесення судового рішення за наявності підстав для його повернення.

Спеціальним законом, який регулює, зокрема, питання надання пільг по сплаті судового збору, є Закон України «Про судовий збір». За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються, зокрема, інваліди Великої Вітчизняної війни та сім'ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи, а також інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

У той же час, статтею 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» наведено перелік осіб, які за змістом статті прирівнюються до інвалідів війни, а не до інвалідів Великої Вітчизняної війни.

Таким чином, позивач не звільнений від сплати судового збору за подання даного адміністративного позову.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.12.2015 року в справі №К/800/47875/15.

Серед критеріїв оцінювання судом рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, є принцип законності, що закріплений у ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом не підтвердилися обставини щодо порушення відповідачем прав, свобод та інтересів позивача, а позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Таким чином, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 11, 17, 71, 158, 160, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі статті 1 Закону України «Про національну поліцію», статті 18 Закону України «Про міліцію», статтей 1, 3, 4, 7, 16, 19 Закону України «Про звернення громадян», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобовязання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлено 26 січня 2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

ОСОБА_4 Костюкевич

Судді Т.М. Димарчук

ОСОБА_5