Справа № 826/17190/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

19 січня 2016 року 14:10 справа №826/17190/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Мікрокредит"
доДержавної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мікрокредит" (далі по тексту - позивач, ТОВ "Мікрокредит") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ в Оболонському районі), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04 серпня 2015 року №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року відкрито провадження у справі №826/17190/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засіданні 28 вересня 2015 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за спільним клопотанням сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ в Оболонському районі від 04 серпня 2015 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України за порушення підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України ТОВ "Мікрокредит" збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 644 464,00 грн., у тому числі за основним платежем на 515 571,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 128 893,00 грн.

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта від 14 липня 2015 року №657/26-54-22-03-37422865 "Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ "Мікрокредит", код за , з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2014 року" (далі по тексту - акт перевірки).

У висновку акта перевірки, з урахуванням відповіді на заперечення до акта перевірки від 30 липня 2015 року №18029/10/2654-22-03-27, встановлено порушення позивачем підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 515 571,00 грн., у тому числі за 2013, 2014 роки.

Встановлені в акті перевірки порушення мотивовані наступним: 1) позивачем не включено до складу інших доходів суми поворотної фінансової допомоги, отриманої у звітному періоді від ОСОБА_1 у сумі 442 000,00 грн. відповідно до прибуткових касових ордерів від 20 листопада 2013 року №14, від 03 грудня 2013 року №15 та від 20 грудня 2013 року №16; 2) у 2013 році позивачем не включено до інших доходів суму заборгованості за фінансовими кредитами від операцій з відступлення права вимоги за договорами факторингу, укладеними з ТОВ "Колекторське агентство "Фактор", ТОВ "Росвен інвест Україна"; 3) до складу витрат включено витрати, не пов'язані із господарською діяльністю, а саме не надано підтверджуючих документів щодо використання рекламних послуг за договором, укладеним із ФОП ОСОБА_2

Позивач вважає протиправним визначення суми податкового зобов'язання, виходячи з наступного: договори про надання фінансової допомоги з ОСОБА_1 не укладалися, а отримувалась фінансова допомога від ОСОБА_3, яка повернута у передбачений строк; сума заборгованості за кредитними договорами не включалась до складу доходів, тому що заборгованість ТОВ "Мікрокредит" боржниками не погашалась, у зв'язку із передачею права вимоги до боржників за кредитними договорами до ТОВ "Колекторське агентство "Фактор" та ТОВ "Росвен інвест Україна"; договір про надання рекламних послуг з ФОП ОСОБА_2 було укладено з метою збільшення кількості укладених кредитних договорів, та, відповідно, спрямовані на отримання доходу.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову повністю підтримав висновки акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пункт 135.2 статті 135 Податкового кодексу України визначає, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України інші доходи включають суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу.

У разі якщо в майбутніх звітних податкових періодах платник податку повертає таку поворотну фінансову допомогу (її частину) особі, яка її надала, такий платник податку збільшує суму витрат на суму такої поворотної фінансової допомоги (її частини) за наслідками звітного податкового періоду, в якому відбулося таке повернення.

При цьому доходи такого платника податку не збільшуються на суму умовно нарахованих процентів, а податкові зобов'язання особи, яка надала поворотну фінансову допомогу, не змінюються як при її видачі, так і при її зворотному отриманні.

Положення цього пункту не поширюються на суми поворотної фінансової допомоги, отриманої від засновника/учасника (в тому числі нерезидента) такого платника податку, у випадку повернення такої допомоги не пізніше 365 календарних днів з дня її отримання.

За визначенням підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Як зазначено в акті перевірки, ТОВ "Мікрокредит" отримало від фізичної особи ОСОБА_1 поворотну фінансову допомогу у сумі 442 000,00 грн. відповідно до прибуткових касових ордерів від 20 листопада 2013 року №14, від 03 грудня 2013 року №15 та від 20 грудня 2013 року №16, яка залишилась не поверненою на кінець звітного періоду, однак не включило до складу доходів суму такої допомоги.

При цьому відповідач зазначає, що договори про надання фінансової допомоги ОСОБА_1 до перевірки не надавались;

У свою чергу позивач зазначає, що за перевірений період жодних договорів про надання фінансової допомоги із ОСОБА_1 не укладалося, а фінансової допомоги від вказаної особи не надходило.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів, які б свідчили про отримання ТОВ "Мікрокредит" від фізичної особи ОСОБА_1 поворотної фінансової допомоги у розмірі 442 000,00 грн., зокрема, відповідних договорів та прибуткових касових ордерів.

З наявних у справі доказів вбачається, що за перевірений період ТОВ "Мікрокредит" отримувало поворотну фінансову допомогу лише від свого засновника - ОСОБА_3 на підставі договорів про надання поворотної фінансової допомоги від 20 листопада 2013 року №26, від 03 грудня 2013 року №27, від 20 грудня 2013 року №28 у загальній сумі 442 000,00 грн.

Відповідно до видаткових касових ордерів отримані суми поворотної фінансової допомоги до закінчення 365 календарних днів з дня її отримання, що виключає необхідність включати суми поворотної фінансової допомоги до складу доходів.

Інших доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для включення ТОВ "Мікрокредит" до складу доходів суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 442 000,00 грн., що залишалась неповерненою на кінець звітного періоду, відповідачем до суду не надано.

Таким чином, визначення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на прибуток за даним епізодом порушення є протиправним.

В частині висновків акта перевірки про не включення до інших доходів суми заборгованості за фінансовими кредитами від операцій з відступлення права вимоги за договорами факторингу, укладеними з ТОВ "Колекторське агентство "Фактор", ТОВ "Росвен інвест Україна", суд звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до підпункту 14.1.255 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України відступлення права вимоги - це операція з переуступки кредитором прав вимоги боргу третьої особи новому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу кредитору або без такої компенсації.

Порядок оподаткування операцій з відступлення права вимоги визначено пунктом 153.5 статті 153 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до положень пункту 153.5 статті 153 Податкового кодексу України З метою оподаткування платник податку веде облік фінансових результатів операцій від проведення операцій з продажу (передачі) або придбання права вимоги зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари, виконані роботи чи надані послуги третьої особи, зобов'язань за фінансовими кредитами, а також за іншими цивільно-правовими договорами.

При першому відступленні зобов'язань витрати, понесені платником податку - першим кредитором, визначаються в розмірі договірної (контрактної) вартості товарів, робіт, послуг, за якими виникла заборгованість, за фінансовими кредитами - у розмірі заборгованості за даними бухгалтерського обліку на дату здійснення такого відступлення відповідно до вимог цього Кодексу, а за іншими цивільно-правовими договорами - у розмірі фактичної заборгованості, що відступається. До складу доходів включається сума коштів або вартість інших активів, отримана платником податку - першим кредитором від такого відступлення, а також сума його заборгованості, яка погашається, за умов, що така заборгованість була включена до складу витрат згідно з вимогами цього Закону.

З наведеної норми вбачається, що при відступленні права вимоги сума заборгованості за кредитами включається до складу доходів лише у випадку, коли така заборгованість була попередньо включена до складу витрат.

Як встановлено в акті перевірки та визнається позивачем, на підставі договору відступлення права вимоги від 08 квітня 2013 року №2 ТОВ "Мікрокредит" відступило ТОВ "Колекторське агентство "Фактор" права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, загальною сумою 515 598,96 грн. За продаж заборгованостей за договором відступлення права вимоги позивач отримав 85 000,00 грн.

На підставі договору факторингу від 03 грудня 2013 року №03/12/2013 позивач відступив ТОВ "Росвен інвест Україна" права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, загальною сумою 10 506 403,78 грн. За продаж заборгованостей за договором відступлення права вимоги позивач отримав 121 584,69 грн.

На думку відповідача, сума заборгованості за кредитами, право вимоги за якою відступлено, має включатись до складу доходів, оскільки сума такої заборгованості повинна відноситись до складу витрат.

Проте, суд звертає увагу, що відповідачем не доведено факту включення ТОВ "Мікрокредит" суми заборгованості за кредитними договорами, право вимоги за якою відступлено ТОВ "Колекторське агентство "Фактор" та ТОВ "Росвен інвест Україна", була включена до складу витрат.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про помилковість висновків акта перевірки у цій частині, та, відповідно, протиправність визначення суми податкового зобов'язання за даним епізодом порушення.

Досліджуючи питання правомірності включення позивачем до складу витрат вартості рекламних послуг, суд керується наступними мотивами.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України при розгляді справ щодо правомірності включення до складу витрат вартості придбаних робіт/послуг судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ "Мікрокредит" з його контрагентом - ФОП ОСОБА_2; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб'єктність учасників господарської операції.

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що між ТОВ "Мікрокредит" (замовник) та ФОП ОСОБА_2 (виконавець) укладено договір про надання послуг від 01 квітня 2013 року, за умовами якого виконавець приймає на себе зобов'язання надати рекламні послуги по розміщенню рекламно-інформаційного матеріалу замовника.

Відповідно до актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) протягом квітня-грудня 2013 року, січня-грудня 2014 року виконавець надав рекламні послуги по розміщенню рекламно-інформаційного матеріалу (поклейка поліграфії, роздача листівок, розклеювання та роздача рекламного матеріалу ) на загальну суму 214 200,00 грн.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

Разом з тим, позивач не надав суду первинних документів по відносинам із ТОВ ФОП ОСОБА_2 та доказів, які б підтверджували реальність здійснених господарських операцій та факт використання в господарській діяльності позивача придбаних рекламних послуг, а саме: з метою підтвердження реальності спірних господарських операцій позивач надав суду копії господарського договору та актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг), однак, зазначені документи лише фіксують надання рекламних послуг та не дають можливості встановити характер наданих рекламних послуг, зокрема щодо змісту рекламних матеріалів, їх виробництва та обставин розповсюдження.

При цьому суд звертає увагу, що позивач не зазначає про неможливість надання відповідних доказів самостійно та не наводить поважних причин не надання доказів для підтвердження обставин, на які він посилається, що в силу приписів статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, надає суду право вирішувати справу на основі наявних доказів.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ ФОП ОСОБА_2 носять реальний характер, а придбані рекламні послуги стосуються господарської діяльності ТОВ "Мікрокредит".

Таким чином, висновки акта перевірки щодо заниження витрат є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, а визначення суми грошового зобов'язання за даним епізодом порушення - правомірним.

Згідно з наданим відповідачем розрахунком вбачається, що за епізодами порушення, які визнані судом помилковими, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 595 143,75 грн., у тому числі за основним платежем - 476 115,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 119 028,75 грн., а тому податкове повідомлення-рішення ДПІ в Оболонському районі від 04 серпня 2015 року № належить скасувати лише у зазначеній частині.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ в Оболонському районі частково доведено правомірність та обґрунтованість збільшення позивачу оскаржуваної суми грошового зобов'язання з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ "Мікрокредит" підлягає частковому задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на момент звернення до суду) встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн., тобто 10 відсотків розміру ставки судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частини задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ в Оболонському районі.

Так, суд встановив, що у процентному відношенні позивачу відмовлено у задоволенні майнових вимог у розмірі 7,65% (49 320,25 грн. з 644 464,00 грн.) тобто на користь позивача належить присудити суму сплаченого судового збору за виключенням суми судового збору з частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, а саме: 372,70 грн. (4 872,00 грн.* 7,65%).

З урахуванням того, що при подачі адміністративного позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн., на його користь належить присудити 114,50 грн. (487,20 грн. - 372,70 грн.) судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікрокредит" задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 04 серпня 2015 року № в частині визначення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 595 143,75 грн., у тому числі за основним платежем - 476 115,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 119 028,75 грн.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікрокредит" понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 114,50 грн. (сто чотирнадцять гривень п'ятдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко