Справа № 826/22208/15
Суддя: Сорочко Є.О.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Сорочко Є.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сорочко Є.О.

суддів: Бистрик Г.М.

Земляної Г.В.

за участю секретаря Запорожченко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи без самостійних вимог Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015 р. №463-15; зобов'язання повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Згідно заяви про збільшення позовних вимог від 16.11.2015 р. позивач, окрім вищезазначеного просив зобов'язати відповідача визнати його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказану постанову громадянин Російської Федерації ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився у м. Москва, за національністю єврей, неодружений, віросповідання - агностик. До України прибув 14 лютого 2015 року, виїхавши з м. Москви до м. Брест (Республіка Білорусь) автомобілем, а потім залізничним транспортом прибув до м. Києва.

Позивач 16 лютого 2015 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У такій заяві позивач вказав, що він зазнав переслідувань в Російській Федерації за свою антиросійську та проукраїнську політичну діяльність, а саме: 30 вересня 2014 року Кунцевським районним судом м. Москви проти нього було порушено кримінальну справу за коментарії на його сторінці в соціальній мережі Facebook, 07 жовтня 2014 року його було затримано, а 08 жовтня звільнено під розписку про невиїзд. Кунцевським районним судом м. Москви 10 лютого 2015 року до заявника було застосовано міри запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, з-під якого позивач втік до України.

За результатами огляду особової справи позивача, 06 березня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийнято наказ №128 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявника.

У подальшому, 05 червня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві складено Висновок про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України 29 липня 2015 року складено Висновок щодо відмови у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого 30 липня 2015 року прийнято рішення №463-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вищевказане рішення мотивовано тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві прийнято повідомлення №153 від 21 серпня 2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ознаки переслідування позивача саме з політичних причин відсутні.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Разом з тим, необхідно враховувати, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

При цьому, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, наявні документи і матеріали повинні бути всебічно вивчені та оцінені як щодо вирішення питання про надання статусу біженця, так і питання про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з Висновку Державної міграційної служби України від 29.07.2015 р., копія якого міститься в матеріалах справи:

1) є достовірними твердження, що слідчим Кунцевського МРСВ СК по ЗАО ГСУ СК Російської Федерації Кривов А.М. порушено кримінальну справу відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого ст. 282 Кримінального кодексу Російської Федерації (розпалювання ненависті або ворожнечі, а також приниження людської гідності);

2) є достовірним, що позивач є громадським активістом та бере участь у протестному житті країни його громадянської належності, про що інформаційні джерела в телекомунікаційній мережі Інтернет містять достатньо інформації.

Згідно протоколів співбесіди від 02.03.2015 р. та від 29.04.2015 р. позивач, зокрема зазначав, що неодноразово через свою громадську позицію піддавався фізичному насиллю (побиттю) та адміністративним затриманням, а також отримував у свою адресу погрози в мережі Інтернет.

В матеріалах справи також наявні копії публікацій з Інтернет-видань щодо політичного переслідування позивача у зв'язку з його громадською діяльністю та фізичного насилля.

Однак, відповідачем не було в повній мірі досліджено такі обставини, посилаючись на те, що фізичному насиллю позивач з його слів піддавався у різні проміжки часу та називав нападників вживаючи політичні терміни, які виникли на території України пізніше, що не спростовує факту наявності загрози для позивача.

Також, посилання відповідача на те, що притягнення позивача до кримінальної відповідальності відбулось не з політичних мотивів, а через антигуманний характер його закликів, що переслідується законодавством Російської Федерації, - є передчасними без наявності висновку щодо ситуації у країні походження позивача. Відповідачем не здійснено жодного висновку щодо ситуації у країні походження позивача, дотримання такою країною міжнародних стандартів з кримінального правосуддя, конституційних прав громадян, а також щодо можливих утисків громадян через їх політичні погляди.

З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 р. №463-15 є передчасним та підлягає скасуванню, у зв'язку з чим заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

Вимоги позивача в частині щодо зобов'язання відповідача визнати його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту не підлягають задоволенню, оскільки такі дії є дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 необхідно задовольнити частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково. Скасувати рішення від 30.07.2015 р. №463-15 та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача, оскільки постанова ухвалена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. В іншій частині вимог - в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 202, 205, 207 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року №463-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

В іншій частині позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в порядку та строки передбачені ст. 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

головуючий суддя Сорочко Є.О.

судді Бистрик Г.В.

Земляна Г.В.

Повний текст постанови складено 18.01.2016 року

Головуючий суддя Сорочко Є.О.

Судді: Земляна Г.В.

Бистрик Г.М.