Справа № 815/5817/15
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2016-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5817/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2016 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Танцюри К.О., суддів- Бойко О.Я.,Самойлюк Г.П., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015р. №522-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Еритреї та не може повернутися до країни походження оскільки у такому разі зазнає переслідувань з боку влади Еритреї. Позивач зазначає що він був змушений покинути країну походження оскільки, будучи неповнолітнім, був насильно рекрутований до лав національної армії, звідки через нетривалий час був вимушений тікати. Крім того, позивачем зазначено що на території Еритреї особи, що ухиляються від військової служби або вчинили дезертирство з лав національної армії підлягають суворим покаранням, включаючи катування і, навіть, смерть. Побоючись за власне життя ОСОБА_3 змушений був покинути країну походження у пошуках притулку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у запереченнях на адміністративний позов, зазначивши, що аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Крім того, представником відповідача було зазначено, що не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Еритреї, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

12.01.2016р. від представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Представник відповідача повідомлявся про час та місце слухання справи однак у судове засідання не з'явився.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Еритреї, за національністю - тигриня, за віросповіданням- християнин-ортодокс, має повну середню освіту, неодружений.

03.03.2012р. позивач прибув до України (м.Херсон) не легально, після чого до країни походження не повертався.

Судом встановлено, що позивач у 2012 році звертався за захистом до Головного управління Державної міграційної служби у Херсонській області.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою від 07.08.2014р. про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.58-59)

За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_3 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 21.04.2015р. по справі №2014ОD0191 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.а.с.115-122)

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015р. №522-15 підтримано висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та відмовлено ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.54)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.04.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача (на території Еритреї або Джибуті) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти чи масові порушення прав людини. Додатковим негативним елементом заяви іноземця вважається те, що особа тричі зверталась за захистом на території України, причому двічі до ГУ ДМС України в Одеській області. Під час проживання у Пункті тимчасового перебування біженців у м.Одесі заявник неодноразово порушував правила проживання, з'являвся у нетверезому стані, вчиняв бійки із проживаючим, поводив себе агресивно та неадекватно. Вищезазначені факти свідчать про небажання інтегруватись в українське суспільство та відсутність потреби у міжнародному захисті на території України.

Суд вважає, що рішення ДМС України від 12.08.2015р. №522-15 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_3 зазначено те, що існує ризик переслідувань позивача, за ознаками належності до певної соціальної групи-особи, що ухиляються від призову на військову службу та дезертири. Крім того, позивачем зазначено, що в Республіці Джибуті в якій він проживав з 2000 по 2012 року погано відносилися до християн, у зв'язку з чим він змушений був покинути вказану країну.

З протоколу співбесіди від 31.10.2014р. вбачається, що ОСОБА_3 не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.(а.с.76-79)

Під час співбесіди, проведеної 31.10.2014р. з ОСОБА_3, останнім не зазначено конкретних випадків переслідувань за своїм віросповіданням в країні походження Еритреї, а лише припущення можливості такого переслідування у разі не вчинення певних дій. Так, на запитання «Чи Вас колись переслідували за Ваше віросповідання?» надана заявником відповідь «Коли я служив в армії Еритреї в 2000 році, у мене було військове завдання спалити церкву в м.Асмера, я з цим не був згодний, та збіг до Джибуті».

Під час з'ясування офіційних обставин справи позивач зазначив що з країни останнього постійного місця перебування Джибуті ОСОБА_3 виїхав 17-18 січня 2012 року та прибув до України 03.03.2012р.

До моменту прибуття позивача до України він перетинав кораблем Єгипет (м.Суец), Туреччину (м.Стамбул), однак за захистом до вказаних країн не звертався. Разом з тим, позивачем надані суперечливі пояснення щодо не звернення до Туреччини за відповідним захистом. Так, згідно протоколу співбесіди з громадянином Еритреї ОСОБА_3 від 31.10.2014р., останній на питання «В яких країнах корабель, на якому Ви знаходились, робив зупинки?», останній відповів «В Єгипті та Туреччині, в Єгипті мене хотіли повернути до Еритреї, був зв'язок із послом, я відмовився повертатись. В Туреччині я звертався за захистом через капітана судна, з якимось з турків я зустрівся (скоріш за представники поліції), я пояснив їм, що мені потрібен захист, ніякої відповіді мені не надали». Разом з тим, згідно Анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.10.2014р. ОСОБА_3 зазначив, що не звертався за наданням статусу біженця в Єгипті та Туреччині, оскільки в вказаних країнах зв'язувались з Посольством Еритреї та хотіли його відправити на Батьківщину.

Крім того, судовою колегією встановлено що позивач вперше звернувся за захистом до управління ДМСУ у Херсонській області 03.03.2012р.

Разом з тим, представником позивача, в обґрунтування позовних вимог, зазначено що розгляд справи ОСОБА_3 було припинено, у зв'язку з порушенням кримінальної справи щодо начальника управління ОСОБА_8 та вилучення правоохоронними органами матеріалів усіх особових справ управління, що стало причиною переведення справи до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області.

Крім того, згідно Листа Пункту тимчасового розміщення біженців у м.Одесі від 18.08.2014. вих. 17.4-371 адресованого заступнику начальника управління по роботі з іноземцями та біженцями надані інформація про те, що в ніч з 16.08.2014р. на 17.08.2014р. на території пункту незаконно знаходився іноземний громадянин Еритреї ОСОБА_3 який був в нетверезому стані та вів себе агресивно. А також, згідно зазначеного листа Соломон ОСОБА_3 неодноразово порушував порядок ДУ «ПТРБ у м.Одеса».(а.с.98)

Разом з тим, факт невідповідної поведінки ОСОБА_3 (перебування у нетверезому стані, агресивне поводження, порушення правил проживання у Пункті тимчасового перебування біженців) підтверджується докладними записками від 17.08.2014р. та 10.11.2013р.(а.с.99,109), листом від 01.12.2014р. №5/2-б/н(а.с.104-105), заявами від 12.11.2013р.(а.с.106-107) та актами від 07.11.2013р. та 23.10.2012р.(а.с.110-111).

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_3 у матеріалах справи обставини є суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015р. №522-15, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015р. №522-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 - 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12.08.2015р. №522-15, зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя К.О. Танцюра

Судді О.Я. Бойко

Г.П. Самойлюк