Справа № 813/8454/14
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року Справа № 876/2539/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2015 р. по справі за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання,-

встановив:

12.12.2014 року позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1, здійсненої на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 31.01.2003 року.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовані тим, що власниками нерухомого майна по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 З моменту реєстрації права власності, а саме з 25.02.2004 року власники вказаного нерухомого майна не змінювалися та не вчинялися дії щодо реєстрації місця проживання в будинку інших осіб.

Позивач зазначає, що в серпні 2014 року він дізнався про те, що у вищевказаному будинку, окрім власників, зареєстровано ще місце проживання ОСОБА_2. ОСОБА_4 вважає, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою була здійснена не тільки без його згоди, як співвласника житла, а й на підставі правовстановлюючого документу, який втратив чинність у 2003 році в зв'язку з укладенням договору дарування від 30.12.2003 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відчужив зазначений будинок в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду, оскільки вважає реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 незаконною, такою, що порушує його права та інтереси, а тому просить суд її скасувати.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2015 р. адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з Державного бюджету України в користь ОСОБА_4 (що проживає в будинку АДРЕСА_1) 73 (сімдесят три) гривні 08 коп., сплаченого при подачі позову до суду судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 підлягає скасуванню, оскільки при проведенні даної реєстрації виявлено недотримання обов'язкових вимог, визначених пунктом 2.2 Порядку реєстрації місця проживання, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд прийшов до висновку про позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Не погоджуючись із постановою суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просять скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянти звертають увагу суду на те, що позивач не зазначив, яким чином реєстрація його матері за адресою будинку, в якому вона проживала з моменту його будівництва і проживає там по теперішній час, порушує його права, свободи, інтереси, і які саме.

Апелянти зазначають, що інтерес позивача щодо поділу будинку, який за своїм характером має цивільно-правову природу, він поставив у залежність від факту реєстрації місця проживання своєї матері.

Апелянти посилаються на постанову Верховного Суду України від 16.01.2012 року по справі № 6-57цс11 та зазначають, що реєстрація ОСОБА_2 не порушила жодних прав, свобод та інтересів позивача. Крім того, реєстрація місця проживання ОСОБА_2 здійснена за згодою співвласників даного будинку та на підставі свідоцтва про право власності, відповідно до вимог чинного законодавства.

Апелянти також наголошують на тому, що ОСОБА_4 пропущений встановлений ст.99 КАС України строк на звернення до суду, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Крім того, на переконання апелянтів, суд першої інстанції помилково застосував положення Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, оскільки вказаний порядок набрав чинності лише 04.01.2013 року і не міг поширювати свою дію на відносини, що мали місце 11.12.2012 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянтів слід задовольнити частково, а оскаржувану постанову - скасувати, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 30.12.2003 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Копійчак Є.В. було посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 1171 договір дарування житлового будинку і земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли в дар в рівних частках кожен належний ОСОБА_1 житловий будинок з цокольним поверхом готовністю 66 % з господарськими будівлями та спорудами, а також земельну ділянку № 1 площею 0,2300 га, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.8).

На підставі цього 25.02.2004 року Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2918650 від 25.02.2004 року на ім'я ОСОБА_4 (а.с.7) та № 2918569 від 25.02.2004 року на ім'я ОСОБА_3 (а.с.45).

Листом Пустомитівського РС ГУ ДМС України у Львівській області від 03.09.2014 року за № 35/1990 ОСОБА_4 повідомлено, що реєстрація ОСОБА_2 здійснена 11.12.2012 року за її заявою на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 31.01.2003 року у присутності власника ОСОБА_1 (а.с.6).

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся до суду, оскільки вважає реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 незаконною, такою, що порушує його права та інтереси, оскільки реєстрація місця проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 була здійснена не тільки без його згоди, як співвласника житла, а й на підставі правовстановлюючого документу, який втратив чинність у 2003 році в зв'язку з укладенням договору дарування від 30.12.2003 року, відповідно до якого ОСОБА_1 відчужив зазначений будинок в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що адміністративний позов ОСОБА_4 слід залишити без розгляду, з наступних підстав.

Так, згідно ч.1 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В силу ч.1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.76 КАС України, пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників про відомі їм обставини, що мають значення для справи, оцінюються поряд з іншими доказами у справі. Сторони, треті особи або їхні представники, які дають пояснення про відомі їм обставини, що мають значення для справи, можуть бути за їхньою згодою допитані як свідки.

В контексті вищенаведених процесуальних норм, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_4 12.12.2014 року звернувся до суду із позовними вимогами до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у будинку за адресою: АДРЕСА_1, яка була здійснена 11.12.2012 року.

У судовому засіданні колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_4 про порушення своїх прав та інтересів, а саме про реєстрацію ОСОБА_2 у житловому будинку, що належить йому на праві спільної часткової власності, дізнався ще наприкінці 2012 на початку 2013 року.

Так, з наданих суду пояснень третіх осіб слідує, що мати позивача - ОСОБА_2 повідомляла його про факт реєстрації у будинку, на що отримала згоду. Також, про факт реєстрації ОСОБА_2 у житловому будинку, де проживає позивач, ОСОБА_4 повідомляла його сестра - ОСОБА_3

Також, у судовому засіданні колегією суддів було встановлено, що батьки позивача - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в одному будинку за адресою: АДРЕСА_1, - починаючи з 2003 року.

Крім того, апелянтами надано на розгляд суду копію Будинкової книги на будинок за адресою: АДРЕСА_1, з розділу IV якої вбачається, що у даному будинку з 21.02.2003 року була зареєстрована ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), яка була знята з реєстрації Пустомитівським РВ УМВС України у Львівській області - 05.11.2009 року. Також, у Будинковій книзі стоїть штамп Пустомитівського РС ГУ ДМС України у Львівській області про те, що ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) з 11.12.2012 року зареєстрована у вищевказаному будинку. Слід зазначити, що позивач будучи співвласником будинку за адресою АДРЕСА_1, та маючи у своєму розпорядженні Будинкову книгу на вищевказаний будинок не міг не знати про факт реєстрації своєї матері 11.12.2012 року.

Як наслідок, із наявних матеріалів справи та наданих пояснень сторін, що беруть участь у справі, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 про порушення його прав та інтересів стало відомо ще наприкінці 2012 на початку 2013 року.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В контексті вищевикладеної процесуальної норми, колегія суддів зауважує, що наявний у матеріалах справи лист-відповідь Пустомитівського РС ГУ ДМС України у Львівській області від 03.09.2014 року за № 35/1990, яким ОСОБА_4 повідомлено, що реєстрація ОСОБА_2 здійснена 11.12.2012 року за її заявою на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 31.01.2003 року у присутності власника ОСОБА_1, - не може вважатися єдиним та беззаперечний доказом того, що позивач дізнався про порушення своїх прав та інтересів (факт реєстрації ОСОБА_2) лише на початку вересня 2014 року, оскільки даний лист, як письмовий доказ у справі, оцінюється колегією суддів поряд з іншими доказами у справі, наданими сторонами у справі поясненнями, в їх сукупності.

Тому, оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку ОСОБА_4 пропущений передбачений нормами КАС України шестимісячний строк на звернення до суду.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів звертає увагу на те, що в силу правової норми ч.1 ст.100 КАС України, суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів може знайти підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 у позовній заяві не ставилась вимога про поновлення строку звернення до суду, та така вимога не заявлялась в ході судового розгляду справи.

Відтак, наявні правові підстави для застосування у спірних правовідносинах ч.1 ст.100 КАС України та залишення позовних вимог без розгляду.

Як наслідок, враховуючи те, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, а позивачем не наведено поважних підстав пропуску цього строку, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_4 пропущено строк на звернення до суду без поважних причин, а тому адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання - слід залишити без розгляду.

Відповідно до частини першої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції не виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин не вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 99, 100, ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити частково, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2015 р. по справі № 813/8454/14 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про скасування реєстрації місця проживання - залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя І.В. Глушко

Судді Р.Й.Коваль

В.Я. Макарик

Ухвала складена в повному обсязі 22.01.2016 року.