Справа № 802/3734/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 січня 2016 р. Справа № 802/3734/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Чернюк Алли Юріївни,

Суддів: Воробйової Інни Анатоліївни,

Поліщук Ірини Миколаївни

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

позивача: ОСОБА_2

представник відповідача 1: не з'явився

представника відповідача 2: Євчук Г. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство Внутрішніх справ України

про: визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 до ( далі - ОСОБА_2, позивач) до Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (далі - УМВСУ на Південно - Західній залізниці, відповідач 1), Міністерства Внутрішніх справ України (далі - МВС України, відповідач 2) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначила, що вона знаходячись у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку була незаконно та необґрунтовано звільнена у зв'язку із скороченням штату. Дії щодо прийняття наказу та сам наказ позивач вважає протиправним. Позивач наголошує, що підстава її звільнення з посади не відповідає нормам чинного законодавства та прийняте з грубими порушеннями вимог ЗУ «Про міліцію», Кодексу законів про працю та Положення №114.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні заперечувала, просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача 1 у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, про що свідчать матеріали справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Встановлено, що позивач з 03 лютого 2015 року по 12.12.2017 року перебуває в соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (декретній відпустці), згідно наказу №14 о/с від 16.02.2015 року (а. с.11).

Наказом МВС України від 14.04.2015 року №431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» передбачено скорочення займаної посади позивачем. Згідно ст.50 ЗУ «Про зайнятість населення» та ст.49-2 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України 24 квітня 2015 року позивача попередили про вивільнення із займаної посади (а. с.12).

09 вересня 2015 року наказом МВС України №87о/с «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» було звільнено позивача в запас (із постановою на військовий облік) застосувавши п.64 «г» Положення №114, яким визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі (а. с. 10).

Не погоджуючись з вищеприйнятим наказом, позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УМВСУ на Південно - Західній залізниці №87 о/с від 09 вересня 2015 року про звільнення в запас майора міліції старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці - ОСОБА_2 та просить зобов'язати МВС України поновити майора міліції ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ з 09 вересня 2015 року.

Правовідносини, які пов'язані із вирішенням даного адміністративного позову, насамперед регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про міліцію» та Постановою Кабінету Міністрів України № 114.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та інших передбачених цією статтею.

Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації відповідно до ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників згідно з ст. 49-2 КЗпП України.

Відповідно до ст. 141 КЗпП України обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Статтею 179 КЗпП України передбачено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору відповідно до ст. 184 КЗпП України.

Згідно ст. 7 ЗУ «Про міліцію» міліція є єдиною системою органів, яка входить до структури Міністерства внутрішніх справ України, виконує адміністративну, профілактичну, оперативно - розшукову, кримінальну процесуальну, виконавчу та охоронну (на договірних засадах) функції.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. №114, було затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення).

Відповідно до п.8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації; за службовою невідповідністю; у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Пунктом 10 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно п.40 призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції, а при призначенні на посади і переміщенні по службі осіб рядового і начальницького складу має забезпечуватися використання їх за основною чи спорідненою спеціальністю або згідно з набутим досвідом, а при необхідності використання на посадах за новою для них спеціальністю призначенню має передувати відповідна перепідготовка.

Отже, правовідносини з приводу проходження позивачем служби унормовані спеціальним актом законодавства - Положенням, а тому норми всіх інших актів законодавства до цих правовідносин можуть бути застосовані лише в разі відсутності відповідних норм права в Положенні та за умови, що приписи цих актів не суперечать характеру та змісту правовідносин з проходження служби в міліції, тобто в субсидіарному порядку.

Суд зазначає, що п. 64 «г» вищезазначеного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Проте, судом встановлено, що відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління МВС України на Південно - Західній залізниці перебуває у стані припинення з 10.07.2015 року на момент розгляду справи, але не ліквідоване (а. с. 77-78).

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами з дотриманням Конституції та законодавства України.

З досліджених судом, матеріалів справи, слідує що з метою реалізації положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ» наказом № 431 від 14.04.2015 року, покладено обов'язок на заступника Міністра - керівника апарату ОСОБА_5 вжити заходів щодо ліквідації встановленим порядком управлінь МВС на залізницях, також п.7 наказано начальникам головних управлінь, управлінь МВС в областях опрацювати питання щодо реорганізації та підпорядкування лінійних відділів управлянь МВС на залізницях головним управлінням, управлінням МВС в областях.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана зі скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується. З огляду на вищенаведене ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав і обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб. Цивільне законодавство визначає лише поняття ліквідації. Проте в трудовому законодавстві, зокрема ч.3 ст. 40, ч.3 ст.184, ч.5 ст.252 КЗпП є поняття повної ліквідації підприємства, установи, організації. Однак визначення поняття повної ліквідації підприємства, установи, організації в чинному законодавстві України немає.

Позивача було звільнено посилаючись на Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з органів внутрішніх справ у запас ( з постановкою на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів).

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Частиною 2 статті 104 ЦК України передбачено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Суд зазначає, що згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 звільнення на підставі пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Представник відповідача в свою чергу, зазначала та обґрунтовувала свої доводи лише тим, що проходження служби рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ України регулюється не Кодексом законів про працю України, а саме законодавством про ці органи, крім того посада позивача була повністю скорочена, відповідно на виконання наказу № 431 від 14.04.2015 року, а тому відсутні будь які підстави для поновлення її в органах внутрішніх справ України.

Суд, не погоджується з даною позицією представника відповідача, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Оскільки, спеціальним законодавством, а саме Положенням не визначено порядок звільнення у зв'язку зі скороченням штату, вагітних жінок, жінок,які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, суд вважає, що підлягає застосуванню ст. 184 Кодексу законів про працю України.

В судовому засіданні було встановлено, що позивача ОСОБА_2 було звільнено з органів внутрішніх справ, під час перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років. Обов'язок працевлаштування при ліквідації відповідачем не було виконано.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71, ст. 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Статтею 141 КЗпП встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, суд доходить висновку, що ч. 3 ст. 184 КЗпП встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме заборонено звільнення, зокерма жінки, що знаходиться у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, отже, наказ №87о/с від 09.09.2015 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Безумовно звільнення зазначених у ч. 3 ст.184 КЗпП жінок без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (ст.265 КЗпП).

В силу положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача ОСОБА_2 суд вважає необхідним поновити її на тій посаді, з якої її було незаконно звільнено, тобто на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 09 вересня 2015 року. Оскільки Управління МВС України на Південно - Західній залізниці перебуває у стані припинення з 10.07.2015 року на момент розгляду справи, однак не ліквідоване (а. с. 77-78), тому суд дійшов висновку щодо поновлення позивача на тій посаді з якої її було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства, а тому вимога щодо поновлення позивача в органах внутрішніх справ не може бути задоволена у тій редакції що викладена позивачем.

Відповідачем при прийнятті рішення про звільнення позивача не було вжито жодних заходів спрямованих на її захист, як особи,що користується гарантіями що визначенні ст. 184 КЗпП Украни.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню особи, щодо якої встановлені визначені законодавством гарантії.

Таким чином, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

При цьому рішення суду в цій частині відповідно до ст. 235 КЗпП України та ст. 256 КАС України підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів правомірність оскаржуваних рішень - наказів про звільнення, водночас позивач в судовому засіданні довів та підтвердив дослідженими в межах розгляду справи належними доказами наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень відповідачів.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці № 87о/с від 09.09.2015 року про звільнення в запас майора міліції старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці - ОСОБА_2.

Поновити майора міліції ОСОБА_2 на посаді старшого слідчого слідчого відділення лінійного відділу на станції Жмеринка Управління МВС України на Південно-Західній залізниці з 09 вересня 2015 року.

Постанова в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Чернюк Алла Юріївна

Судді: Воробйова Інна Анатоліївна

Поліщук Ірина Миколаївна