Справа № 826/23098/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2016 року №826/23098/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
додержавної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.03.2015 №916-15,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 26.03.2015 №916-15.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до оскаржуваного податкового повідомлення-рішення контролюючим органом не надано жодного розрахунку, з якого вбачалося, яким чином сформовано суму грошового зобов'язання, а, відтак, позивач виходить з необґрунтованості останнього.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, винесеним у межах та на підставі наявних у контролюючого органу повноважень.

Розгляд справи №826/23098/15 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Київською міською радою (орендодавець) та гр. ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки від 11.06.2003, зареєстрованого головним управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, про що зроблено запис від 30.07.2003 за №82-6-00103.

У відповідності до умов вказаного договору, орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 24.10.2002 за №70/230 передає, а орендар приймає у довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку, місце розташування якої АДРЕСА_1, розміром 0,0926 га для будівництва та обслуговування підпірних стінок з благоустроєм прилеглої території у межах, які перенесені в натурі (на місцевість) і зазначені на плані, що є невід'ємною частиною цього договору.

Річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 відсотка від її нормативної грошової оцінки. Розмір орендної плати може змінюватися за згодою сторін (шляхом внесення змін до цього договору), за винятком випадку, передбаченого пунктом 5 цього договору (пункти 2.2 та 2.3 цього договору).

Так, пунктом 5 зазначеного договору передбачено, що орендодавець має право у односторонньому порядку (шляхом надсилання орендареві повідомлення через податкові органи або через інший уповноважений на це орган) збільшити розмір орендної плати у випадку, коли внаслідок змін у законодавстві орендна плата стане меншою від розміру земельного податку.

Листом №1809/Х/17, який у відповідності до наявної у матеріалах справи копії квитанції направлено на адресу позивача 07.05.2013, ОСОБА_1 повідомлено, що пунктом 2 рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 орендарям земельних ділянок необхідно забезпечити оформлення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок. У зв'язку з тим, що встановлена у договорі оренди земельної ділянки, укладеним з позивачем, річна орендна плата нижче законодавчо встановленої, позивачу запропоновано звернутись до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації для внесення змін до договору оренди та приведення розміру орендної плати за землю до законодавчо встановленого.

Надалі, державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.03.2015 №916-15, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 20 739,77 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України, Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, Податковим кодексом України визначено обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону України «Про оренду землі» від 06.10.1998 №161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Податкового кодексу України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

З аналізу наведених норм вбачається, що з набранням чинності Податковим кодексом України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи з принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний суд України у постанові від 02.12.2014 № 21-274а14 та у постанові від 14.04.2015 № 21-165а15.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Слід зауважити, що Рішенням Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 «Про внесення змін до договорів оренди земельних ділянок у частині приведення розміру річної орендної плати у відповідність до положень статті 288 Податкового кодексу України» з метою приведення у відповідність до вимог законодавства істотних умов договорів оренди земельних ділянок, відповідно до статті 30 Закону України «Про оренду землі», статей 40, 41, 286, 288 Податкового кодексу України Київська міська рада вирішила внести зміни до договорів оренди земельних ділянок згідно з додатком до цього рішення, встановивши річну оренду плату у розмірі трьох відсотків від нормативної грошової оцінки земельних ділянок (справа № А-19747). Орендарям земельних ділянок, зазначеним у додатку до цього рішення, забезпечити оформлення внесення відповідних змін до договорів оренди земельних ділянок.

Додатком до рішення Київської міської ради від 28.02.2013 №89/9146 затверджено перелік договорів оренди земельних ділянок, розмір річної плати яких менший від мінімального, встановленого статтею 288 Податкового кодексу України, згідно з яким під номером 905 зазначено договір, зареєстрований 30.07.2003 за №82-6-00103 та укладений з ОСОБА_1 щодо земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

Доказів скасування вказаного рішення позивачем суду не надано, а іншого з матеріалів справи не вбачається.

Водночас, у відповідності до наявної у матеріалах справи копії розрахунку платежів по сплаті орендної плати за землю на 2015 рік орендаря ОСОБА_1 за земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, грошова оцінка вказаної земельної ділянки складає 691 325,67 грн., що не заперечувалося представником позивача під час судового розгляду справи належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 20 739,77 грн. (691 325,67 грн. * 3%), є правомірним, відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

При цьому, твердження позивача про невідповідність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення формі (як то відсутність на ньому відбитку печатки) не спростовує правомірності останнього, а тому відхиляються судом.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.