Справа № 805/3007/15-а
Суддя: Кравченко Т.О.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2016 р. Справа № 805/3007/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравченко Т.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Апеляційного суду Донецької області до ОСОБА_1 про повернення зайво виплачених коштів, -

встановив:

24 липня 2015 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Апеляційного суду Донецької області (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач), в якому позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти за невідпрацьовані дні відпустки у сумі 1 659,41 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що ОСОБА_1 перебував на державній службі в Апеляційному суді Донецької області на посаді судового розпорядника відділу служби судових розпорядників.

У 2014 році відповідач знаходився у відпустці за період роботи з 17 травня 2014 року по 16 травня 2015 року, тривалістю 31 календарний день, у зв'язку з чим відповідачу були нараховані відпускні у розмірі 2 513,05 грн.

Наказом від 30 вересня 2014 року № 281к відповідач звільнений з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Позивач зазначав, що ОСОБА_1 використав чергову відпустку за період роботи з 17 травня 2014 року по 16 травня 2015 року в повному обсязі та отримав нараховані йому відпускні за вказаний період, а тому виникла необхідність у поверненні зайво виплачених коштів у розмірі 1 659,41 грн. за дев'ятнадцять календарних днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини за вказаний період роботи.

Позивач стверджував, що здійснити відповідні відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 при його звільненні не мав можливості у зв'язку із захопленням 29 вересня 2014 року будівель Апеляційного суду Донецької області у м. Донецьку незаконними збройними формуваннями та відсутністю доступу до приміщень будівлі Апеляційного суду Донецької області.

З урахуванням наведеного та на підставі положень ст. 22 Закону України «Про відпустки», ст.ст. 127, 233 Кодексу законів про працю України та п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» позивач просив задовольнити позов (а.с. 3-4).

Про дату, час і місце судового розгляду позивач повідомлений належним чином з дотриманням вимог ст.ст. 33-36, 38 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 73).

Останнє відоме місце проживання відповідача: АДРЕСА_1.

Відповідно до листа Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 27 листопада 2014 року № 7/1-2314, приймання поштових відправлень на/з територію(ї) Донецької та Луганської областей (в даному випадку м. Донецьк) припинено.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Донецькій області від 18 вересня 2015 року інформація про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 відсутня (а.с. 27), що виключає можливість повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду в порядку, визначеному ст.ст. 33-36 КАС України.

Повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду в порядку, передбаченому ст. 38 КАС України, також не видається можливим, оскільки номер телефону та адреса електронної пошти відповідача невідомі.

Позивач явку свого представника до судового засідання не забезпечив, 30 листопада 2015 року через відділ діловодства та документообігу суду надав заяву, в якій просив розглянути справу за його представника (а.с. 39).

З урахуванням наведеного та відповідно до положень ч. 4 ст. 122, ч. 6 ст. 128 КАС України розгляд справи здійснено в письмовому провадженні на підставі наявних у ній доказів.

З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне.

Позивач - Апеляційний суд Донецької області (ідентифікаційний код 02891428) зареєстрований як юридична особа 15 грудня 1992 року, про що 07 листопада 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 1 028029.

Вказані обставини встановлені на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформованого 18 травня 2015 року за № 20577498 (а.с. 22-23).

На підставі довідки від 28 жовтня 2015 року № 129, виданої в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_2, встановлено, що згідно з електронною базою даних апарату Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 був прийнятий на службу до Апеляційного суду Донецької області 17 травня 2010 року.

Відповідно до графіка надання відпусток на 2014 рік суддям та працівникам апарату Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці з 08.01.2014 року по 22.01.2014 року та з 22.08.2014 року по 06.09.2014 року включно.

Оригінали наказів з кадрових питань залишились в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у м. Донецьку, яке у вересні 2014 року було захоплене незаконними збройними формуваннями (а.с. 38).

Згідно з наказом керівника апарату Апеляційного суду Донецької області від 30 вересня 2014 року № 281к судовий розпорядник відділу служби судових розпорядників ОСОБА_1 звільнений із займаної посади 01 жовтня 2014 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 Кодексу законів про працю України.

Підставою для видання вказаного наказу слугувала заява ОСОБА_1, погоджена у встановленому порядку.

П. 2 наказу від 01 жовтня 2014 року № 381к передбачав здійснення відрахування із заробітної плати відповідача за 19 календарних днів відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини за період роботи з 17 травня 2014 року по 16 травня 2015 року (а.с. 5).

Як свідчить розрахунковий лист на оплату за дні відпустки чи компенсації, складений в.о. начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_3, за 19 невідпрацьованих днів відпустки відповідачу була нарахована сума 1 659,41 грн. (а.с. 6).

З наданої позивачем довідки про доходи ОСОБА_1. за 2014 рік вбачається, що за невідпрацьовані дні відпустки відповідачу була нарахована сума 1 659,41 грн., з якої 101,22 грн. утримано для сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, 24,89 грн. - військового збору, фактично відповідачу виплачено 1 533,30 грн. (а.с. 39).

Як свідчать розрахункові листи з січня по жовтень 2014 року, у липні 2014 року ОСОБА_1 було нараховано 4 836,13 грн., у тому числі відпускні 2 513,05 грн., (а.с. 40-43).

Докази добровільного повернення ОСОБА_1 заробітної плати, виплаченої за невідпрацьовані дні щорічної відпустки, суду не надані.

Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Спірні правовідносини виникли з приводу питань проходження відповідачем державної служби, а тому цей позов належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті визначає Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закону № 3723).

Відповідно до ст. 1 Закону № 3723 державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно зі ст. 35 Закону № 3723 державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Ст. 1 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) визначено, що державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до ст. 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно зі ст. 21 Закону № 504/96 заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв'язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Ст. 22 Закону № 504/96-ВР визначено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.

В установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток провадиться із бюджетних асигнувань на їх утримання, що встановлено ст. 23 Закону № 504/96.

Ст. 127 Кодексу законів про працю України визначено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію.

Згідно з пп. 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням ст. 127 Кодексу законів про працю, суди мають враховувати, що не утримані при звільненні суми за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки не можуть бути стягнені з нього судом у тому разі, коли трудовий договір припинено з підстав, зазначених у пунктах 3, 5, 6 ст. 36, пунктах 1, 2, 5 ст. 40 КЗпП, а також при направленні на навчання та у зв'язку з виходом на пенсію.

Роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду стосовно до правил ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.

З огляду на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулось на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України; внаслідок проведення антитерористичної операції та призупинення діяльності органів державної влади позивач з об'єктивних причин був позбавлений можливості утримати при звільненні відповідача суми за невідпрацьовані дні відпустки (жовтень 2014 року); відповідач в добровільному порядку не повернув заробітну плату за невідроблені дні відпустки; а позивач звернувся до суду в межах строку, передбаченого ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача цих коштів в судовому порядку.

Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача 1 659,41 грн.

Разом з цим, як свідчить довідка про доходи ОСОБА_1 за 2014 рік, за невідпрацьовані дні відпустки відповідачу була нарахована сума 1 659,41 грн., з якої 101,22 грн. утримано для сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, 24,89 грн. - військового збору, фактично відповідачу виплачено 1 533,30 грн.

Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 1 533,30 грн.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 94 КАС України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2-15, 17-20, 69-72, 94, 98, 159-163, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

постановив:

1. Адміністративний позов Апеляційного суду Донецької області до ОСОБА_1 про повернення зайво виплачених коштів - задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Апеляційного суду Донецької області (ідентифікаційний код 02891428) на р/р 5851, МФО 834016, банк - ГУ ДКСУ в Донецькій області грошові кошти, виплачені за невідпрацьовані дні відпустки, у сумі 1 533,30 (одна тисяча п'ятсот тридцять три) гривень 30 копійок.

3. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

4. Постанова прийнята, складена та підписана у нарадчій кімнаті.

5. Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецькій окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

6. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч. 4 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

6. Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кравченко Т.О.