Справа № 802/3982/15-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2016-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

15 січня 2016 р. Справа № 802/3982/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима Петровича,

за участю секретаря судового засідання: Середюка М.А.

представників відповідача: Євчук Г.В., Горецького Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: головного управління національної поліції у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів СБ СМ "Грифон" УМВС України у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до головного управління національної поліції у Вінницькій області, управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів СБ СМ "Грифон" УМВС України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю його звільнення з посади командира відділення № 2 взводу № 2 роти № 2 спеціального батальйону судової міліції "Грифон" УМВС України у Вінницькій області без врахування наявності пільг та гарантій позивача, як батька, який перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

За таких обставин позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ начальника УМВС України у Вінницькій області від 06.11.2015 року № 164о/с в частині звільнення прапорщика міліції ОСОБА_3, командира відділення № 2 взводу № 2 роти № 2 спеціального батальйону судової міліції "Грифон" УМВС України у Вінницькій області в запас Збройних Сил України за скороченням штатів, поновити ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ, у випадку неможливості поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ, зобов'язати відповідача внести в трудову книжку ОСОБА_3 відомості про навчання у Вінницькому державному аграрному університеті з 1999 року по 2004 рік, врахувати їх стаж та виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із скороченням штатів в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день прийняття судового рішення про поновлення на службі в органах внутрішніх справ, стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн. моральної шкоди.

Позивач в судове засідання не з'явився, проте надав заяву про розгляд справи без його участі. Окремо зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Свої доводи обґрунтовує доказами, наданими до позовної заяви. Також просить врахувати його додаткові пояснення.

Згідно ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення. Додатково зазначили, що у відповідності до Закону України "Про національну поліцію" перебування працівників поліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення з органів внутрішніх справ. Крім того, послались на те, що порядок звільнення працівників міліції визначається спеціальним законодавством, а тому норми КзпП України на дані правовідносини не поширюються. Також зазначили, що про звільнення з міліції та можливість переведення до національної поліції позивача повідомлено в телефонному режимі, однак ОСОБА_3 відмовився писати будь-які документи щодо проходження служби в національній поліції.

Представник третьої особи СБ СМ "Грифон" УМВС України у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним. Його неявка не перешкоджає розгляду справи. Разом з тим, згідно листа Батальйону поліції особливого призначення ГУНП у Вінницькій області встановлено, що функціонування СБ СМ "Грифон" припинено, у зв'язку із прийняттям Закону України "Про Національну поліцію", за даною адресою знаходяться інші стройові підрозділи.

Статтею 2 КАС (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідачів і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3 ст. 2 КАС України з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 18.11.2005 року ОСОБА_3 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу УПППМ № 172 від 17.11.2005 року (а.с. 9).

Відповідно до наказу начальника УМВС України у Вінницькій області від 12.06.2014 року № 96 о/с позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 10).

06.11.2015 року набув чинності Закон України "Про національну поліцію" (далі - Закон).

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону (п. п. 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 протягом трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону до УМВС України у Вінницькій області не подано документів щодо його переведення до національної поліції, керуючись п. п. 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону, управлінням МВС України у Вінницькій області прийнято наказ № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення прапорщика міліції ОСОБА_3, командира відділення № 2 взводу № 2 роти № 2 спеціального батальйону судової міліції "Грифон" УМВС України у Вінницькій області в запас Збройних Сил України за скороченням штатів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову

На думку суду, відповідач не довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.

До таких актів належать Закони України: "Про Національну поліцію", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України: "Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ від 29.07.1991 року № 114", "Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки", Кодекс законів про працю України (КЗпП) та інші.

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Закон України "Про Національну поліцію", визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст. 47 цього Закону, призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано як юридичну особу управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та її структурні підрозділи.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, визначена в Законі.

Закон України "Про Національну поліцію" був опублікований 06.08.2015 року та, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон був прийнятий 02.07.2015 року та опублікований 06.08.2015 року), з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 9 КАС України та ст. 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

Таким актом є Кодекс законів про працю України, у якому розкрито механізм скорочення працівників.

Чинним трудовим законодавством не врегульовано права батька під час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

При цьому, ч. 3, 7 ст. 179 КзпП України визначено, що за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

Отже, враховуючи те, що чинним законодавством батьку також надано право на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, суд вважає за необхідне при вирішенні даного спору застосувати до спірних правовідносин норми Кодексу законів про працю України щодо гарантій при прийнятті на роботу і заборони звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

При цьому, в Прикінцевих та перехідних положеннях Закон України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, тобто працівники вважаються попередженими про наступне скорочення Законом, а тому необхідності персонального попередження про наступне скорочення працівників у органу міліції не було.

Також враховуючи, що спеціальним Законом не визначено порядок звільнення у зв'язку з скороченням штатів вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, суд вважає, що підлягає застосуванню стаття 184 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_3 начальником управління МВС України у Вінницькій області був звільнений з займаної посади під час відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, що підтверджується витягами з наказів начальника УМВС України у Вінницькій області від 12.06.2014 року № 96 о/с та від 06.11.2015 року № 164 о/с (а.с. 10, 12), при цьому позивач при звільненні не був працевлаштований.

Таким чином, наказ УМВС України у Вінницькій області в частині звільнення з посади позивача ОСОБА_3 є протиправним.

Одночасно, з наданих в судовому засіданні пояснень позивача та представників відповідачів, а також матеріалів справи вбачається недотримання відповідачами вимог ст. 49-2 та ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки не надано доказів того, що при звільненні ОСОБА_3 керівництво УМВС України у Вінницькій області запропонувало йому іншу роботу, а також щодо можливості працевлаштувати його на іншу роботу і він не виявив бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

Конституція України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно із законом, оскільки його повноваження вичерпно визначені у законі.

При цьому, важливим питання для вирішення даного спору є встановлення власника та роботодавця, який зобов'язаний та має можливість працевлаштувати незаконно звільненого позивача.

Представники відповідача в судовому засіданні наполягали на повній ліквідації УМВС України у Вінницькій області та його структурних підрозділів, та неможливістю працевлаштування позивача відповідно до попередньої структури та підпорядкування. З даним твердженням суд погоджується з огляду на належність доказів про ліквідацію УМВС України у Вінницькій області та третьої особи СБ СМ "Грифон" УМВС України у Вінницькій області.

Разом з тим, згідно наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30.10.2015 року № 1309 "Про затвердження голів ліквідаційних комісій територіальних органів МВС по Вінницькій області" утворено ліквідаційну комісію управління Міністерства внутрішніх справ України. Тобто ліквідаційна процедура УМВС України у Вінницькій області триває.

Одночасно, судом встановлено, що посада, яку займав позивач ОСОБА_3 до звільнення, скорочена згідно із переліком змін у штатах МВС, затвердженого наказом МВС від 06.11.2015 року № 1388.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно п. 10 науково-практичного коментарю до ст. 49-2 КЗпП України рішення суду про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнано обґрунтованим, оскільки відповідачем не виконано покладений на нього законом обов'язок щодо вжиття заходів до переведення звільненого працівника на іншу роботу, хоч така можливість була (Право України. - 1992. - № 9. - С 92).

Відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

З урахуванням викладеного, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, відтак наказ про звільнення підлягає скасуванню.

Виходячи зі змісту п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України щодо можливості поновлення незаконно звільненого працівника на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, суд зазначає про неможливість поновлення ОСОБА_3 на посаді командира відділення № 2 взводу № 2 роти № 2 спеціального батальйону судової міліції "Грифон" УМВС України у Вінницькій області, оскільки попередньо встановлено ліквідацію відповідача та скорочення вказаної посади.

Слід також зазначити, що згідно п. 3 науково-практичного коментарю до ст. 235 КЗпП України не завжди визнання судом звільнення працівника незаконним пов'язане з фактичним поновленням його на роботі. У випадку, коли суд дійде належного висновку, він постановляє рішення про визнання звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів тощо. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 162 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов'язання управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст.ст. 49-2, 184 КЗпП України, працевлаштувати ОСОБА_3

Стосовно позовної вимоги виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 року по день винесення судом рішення про поновлення на службі в органах внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Допомога по догляду за дитиною надається одному з батьків дитини Фондом соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності.

Згідно положень статті 184 КЗпП України на період працевлаштування за особами, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як встановлено судом, на момент звільнення ОСОБА_3 знаходився у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та отримував допомогу по догляду за дитиною. Враховуючи те, що вказана допомога нараховується та виплачується Фондом соціального страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, суд позбавлений можливості зобов'язати відповідача виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги у випадку неможливості поновити позивача на службі в органах внутрішніх справ зобов'язати відповідача внести в трудову книжку ОСОБА_3 відомості про навчання у Вінницькому державному аграрному університеті з 1999 року по 2004 рік, врахувати їх стаж та виплатити одноразову грошову допомогу у зв'язку із скороченням штатів в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби суд зважає на таке.

Відповідно до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 р. № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Постанова) до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Цивільної оборони України та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, Державної інспекції техногенної безпеки та Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсій згідно з пунктом "а" статті 12 закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

Тобто, особам молодшого начальницького складу час їхнього навчання до стажу не зараховується.

Як свідчать матеріали справи, позивач звільнений зі служби в ОВС в званні прапорщика міліції, яке відповідно до постанови Верховної Ради України від 22 квітня 1993 року N 3135-XII віднесене до молодшого начальницького складу. Відтак дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень.

З приводу заподіяння моральної шкоди, позивач в позовній заяві зазначив, що звільнення призвело до постійного нервового напруження, яке спричинило погіршення стану здоров'я, позивач втратив душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані.

Однак, в ході розгляду справи позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10000 гривень, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та її моральними стражданнями, погіршенням стану здоров'я.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України у Вінницькій області № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади командира відділення № 2 взводу № 2 спеціального батальйону судової міліції "Грифон" УМВС України у Вінницькій області.

Зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області з дотриманням порядку, передбаченого ст. 49-2, 184 КЗпП України, працевлаштувати ОСОБА_3.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Альчук Максим Петрович