Справа № 816/4774/15
Суддя: Л.О. Єресько
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. ПолтаваСправа № 816/4774/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Єресько Л.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Шевченко О.С.,

адвокат - Байдуж Ю.С.,

представника відповідача - Зубарєвої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Крюківський районний відділ у м. Кременчуці Управління державної міграційної служби у Полтавській області про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 грудня 2015 року ОСОБА_3 (надалі - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі - відповідач, УДМС України у Полтавській області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Крюківський районний відділ у м. Кременчуці Управління державної міграційної служби у Полтавській області , в якій просив:

- визнати нечинним та скасувати Рішення управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про відмову у видачі посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_3 від 29.07.2015 року;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області вчинити дії по оформленню та видачі посвідки на постійне проживання особи без громадянства.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що він є особою без громадянства та постійно проживає на території України на підставі посвідки на постійне місце проживання від 28.09.2006, про обмін якої у липні 2015 року звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про обмін посвідки у зв'язку з досягненням 45 річного віку. Вказував, що внаслідок на його думку протиправного рішення відповідачем фактично позбавлено позивача гарантованих прав, так як визнано його громадянином Азербайджанської республіки, яким він згідно даних Посольства Азербайджанської республіки в Україні не являється.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви та просив її задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що гр. ОСОБА_3 видано посвідку на постійне місце проживання в нашій державі як особі без громадянства, однак в ході проведення перевірки матеріалів справи про надання дозволу на іміграцію в Україну встановлено, що заявник є громадянином Азербайджанської республіки відповідно до довідки Посольства Азербайджанської республіки від 15.03.2007. Вказував на неможливість здійснення обміну посвідки на постійне проживання в Україні, оскільки у громадянина Азербайджанської республіки ОСОБА_3 відсутній документ, що підтверджує статус заявника.

Третя особа в судове засідання уповноваженого представника не направила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Представник УДМС України у Полтавській області пояснювала, що Крюківський районний відділ у м. Кременчуці УДМС України у Полтавській області не є самостійною юридичною особою, а входить до складу УДМС України у Полтавській області, а тому вона правомочна представляти інтереси даної третьої особи.

Заслухавши пояснення адвоката та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Статтею 5 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання, а також іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, отримують посвідку на постійне проживання.

Відповідно до п.2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (надалі - Порядок № 251), оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання заяви для оформлення посвідок подаються іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання.

Згідно п. 9 зазначеного Порядку строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку.

Пунктом 16 Порядку № 251 визначено, що для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Положеннями п. 15 Порядку № 251 визначено вичерпний перелік документів, що подаються для обміну посвідки: заява, зразок якої встановлюється МВС; паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Судом встановлено, що позивач - громадянин ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, рішенням ВГІРФО УМВС України в Полтавській області документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 28.09.2006 (а.с. 18).

28.07.2015 року позивач звернувся із заявою до УДМС України в Полтавській області щодо обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

За приписами п. 4.5 Порядку № 251 працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 цього ж Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання.

Рішенням УДМС України в Полтавській області від 29.07.2015 відмовлено заявнику у задоволенні клопотання про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням заявником 45- річного віку на підставі пп. 6 п. 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання - «інших випадках, передбачених законом» (а.с. 12-13).

Підставою для відмови за змістом вищевказаного рішення стали висновки відповідача про наявність підстав для відмови позивачу у первинній видачі посвідки на постійне проживання за п. 17 Порядку № 251, оскільки як з'ясувалося 28.09.2006 громадянину ОСОБА_3 видано посвідку серії НОМЕР_2 для проживання в нашій державі як особі без громадянства при цьому дозвіл на імміграцію в Україну в письмовій формі оформлено не було. Крім того, як зазначено в цьому ж рішенні, в ході розгляду звернення ОСОБА_3 про оформлення та видачу посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон було встановлено, що заявник перебуває у громадянстві Азербайджанської Республіки відповідно до довідки Посольства Азербайджанської республіки в м. Києві. Враховуючи довідку, видану уповноваженим органом Азербайджанської Республіки, відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», на думку відповідача, ОСОБА_3 зобов'язаний отримати національний паспорт, який би підтверджував його статус як громадянина Азербайджанської Республіки, а у протилежному випадку у останнього відсутній документ, що підтверджує статус заявника, у зв'язку з чим неможливо здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

При цьому, суд звертає увагу, що в даному рішенні не зазначено а ні дати, а ні номера довідки Посольства Азербайджанської Республіки в м. Києві, яка стала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

Судом встановлено, що з тих самих підстав (наявності вищевказаної довідки Посольства Азербайджанської Республіки в м. Києві) відповідачем уже було відмовлено ОСОБА_3 у видачі посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон. Вказана відмова була оскаржена ним до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 19.02.2010 у справі №2а-47823/09/1670 адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено: визнано протиправним та скасовано висновок ВГІРФО ГУМВС України в Полтавській області від 06 жовтня 2006 року про результати розгляду матеріалів щодо видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_3; заборонено УГІРФО ГУМВС України в Полтавській області вчиняти дії щодо вилучення посвідки на постійне проживання в Україні для особи без громадянства НОМЕР_2 видану 28 вересня 2006 року ВГІРФО УМВС України в Полтавській області на ім'я ОСОБА_3 із підстав викладених у висновку ВГІРФО ГУМВС України в Полтавській області від 06 жовтня 2006 року про результати розгляду матеріалів щодо видачі посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину ОСОБА_3; зобов'язано УГІРФО ГУМВС України в Полтавській області вчинити дії по оформленню ОСОБА_3 документу для особи без громадянства для тимчасового виїзду за кордон та видати ОСОБА_3 документ для особи без громадянства для тимчасового виїзду за кордон (а.с. 22-23).

За змістом вищезазначеного судового рішення, суд при вирішенні вказаного спору, зокрема виходив з того, що надані відповідачами заперечення ґрунтувалися на документах із Азербайджанської Республіки та Посольства Азербайджанської Республіки в Україні про те, що ОСОБА_3 є громадянином Азербайджанської Республіки, однак оригінали цих документів у відповідачів були відсутні і на вимогу суду надати для огляду їх оригінали не надано.

15.04.2014 ОСОБА_3 видано посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон (а.с. 24).

Судовим розглядом у даному провадженні встановлено, що відповідачем в основу оскаржуваного рішення знову покладено ту саму довідку Посольства Азербайджанської Республіки в Україні, точніше відомості про її наявність. При цьому, як зазначено вище судом, що в оскаржуваному рішенні не зазначено а ні дати, а ні номера довідки Посольства Азербайджанської Республіки в м. Києві, яка стала підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

А ні копії, а ні оригіналу для огляду вищевказаної довідки відповідачем суду не надано. Більше того, представник відповідача просив суд оголосити перерву в ході судового розгляду, з тим, щоб мати можливість віднайти вказаний документ. На питання суду, чи був наявний цей документ у ДМС України в Полтавській області під час прийняття оскаржуваного рішення представник відповідача пояснив, що цього документу в наявності не було, однак були відомості із матеріалів попередніх перевірок стосовно позивача, що такий документ існував.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті рішення про відмову заявнику у задоволенні клопотання про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням заявником 45- річного віку, ґрунтувався на припущеннях та сумнівах, а не на встановлених обставинах та фактах. У зв'язку з чим оскаржуване рішення прийнято з порушенням критеріїв, передбачених ч. 3 ст. 2 КАС України для оцінки правомірності рішень суб'єктів владних повноважень, таких як обґрунтованості, тобто прийнято без урахування усіх обставин, що мали значення для прийняття означеного рішення, а також критерію добросовісності.

За змістом пояснень представника відповідача в судовому засіданні інших запитів до Посольства Азербайджанської Республіки в Україні, відповідачем не направлялося.

Натомість судом встановлено, що гр. ОСОБА_3 офіційно звертався до Посольства Азербайджанської Республіки в Україні та отримав відповідні довідки від 08.12.2005, 06.03.2007 та 28.01.2010 про те, що він відповідно до Закону Азербайджанської Республіки про громадянство від 30.09.1998 року не є громадянином Азербайджанської Республіки та надав вказані документи до суду (а.с. 19-21). Оригінали судом оглянуто в судовому засіданні, копії посвідчені судом приєднано до матеріалів справи.

Обґрунтованих пояснень з приводу того, чого відповідачем не приймаються до уваги ДМС України у Полтавській області, представником останнього суду не надано.

З приводу доводів відповідача, про відсутність оформленого у письмовій формі дозволу на імміграцію ОСОБА_3 в Україну, що є передумовою для видачі посвідки позивачу на постійне проживання згідно Закону України « Про імміграцію», суд зазначає наступне.

Як зазначено в оскаржуваному рішенні (а.с. 12), ОСОБА_3 23.03.2006 подав до ВГІРФО Кременчуцького МУ УМВС України у Полтавській області звернення про надання йому дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». У поданій заяві останній зазначив, що він є особою без громадянства та надав копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року із відміткою про прописку уРеспубліці Азербайджан в період з 1986 року по 04.05.2005 року і копію довідки за вихідним 669/к від 08.12.2005 року, виданої II секретарем з консульських питань Посольства Азербайджану в Україні про неналежність до громадянства країни попереднього проживання.

За наслідками розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_3 згідно з рішенням ВГІРФО УМВС України в Полтавській області на підставі Закону України «Про імміграцію» був документований посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 28.09.2006 як особа без громадянства (а.с. 18).

Отже у період з 28.06.2006 по 29.07.2015 (прийняття оскаржуваного рішення) майже дев'ять років позивач постійно проживав на території України у статусі особи без громадянства. 15.04.2014 ОСОБА_3 видано посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон (а.с. 24).

Протягом даного періоду жодного разу жодною, уповноваженою на те особою, не порушувалось питання про протиправність рішення ВГІРФО УМВС України в Полтавській області про видачу позивачу посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 28.09.2006 як особі без громадянства у зв'язку із відсутністю дозволу на імміграцію.

З аналізу вищенаведеного, судом встановлено що позивач в установленій законом процедурі звернувся до уповноваженого на той час органу із необхідною заявою про надання йому дозволу на імміграцію із наданням всіх необхідних документів.

Презюмується, що виходячи із принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність (ст. 3 Конституції України), уповноважений державний орган належним чином буде виконувати свої повноваження з тією метою, з якою йому надано ці повноваження. Тому ОСОБА_3, отримавши від уповноваженого органу за наслідками його звернення посвідки на постійне проживання в Україні мав усі підстави розраховувати, що дане рішення прийнято на підставі закону та в межах повноважень цього органу.

Таким чином позивач добросовісно отримав посвідку на постійне проживання в Україні від уповноваженого органу, не знаючи про те, чи всі належні процедури виконав даний уповноважений орган при розгляді його заяви, як не має підстав і для передбачення, що заявник мав можливість перевірити правомірність проведених цим органом процедур чи достовірно знати про їх протиправність.

Приймаючи до уваги наведене, суд дійшов висновку, що фактичне покладення на позивача відповідальності за неналежне виконання уповноваженими державними органами функцій, покладених на них законом, не відповідає принципу верховенства права.

Зважаючи на те, що оскаржуване рішення є правовим актом індивідуальної дії, та згідно частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі його неправомірності, визнається судом протиправним і скасовується, суд вважає за необхідне, згідно частини 2 статті 11 Кодексу, вийти за межі позовних вимог про визнання рішення нечинним та визнати його протиправним та скасувати.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Таким чином, оскільки, Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області безпідставно відмовлено ОСОБА_3 у обміні посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням заявником 45- річного віку та для відновлення прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області вчинити дії по оформленню та видачі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання особи без громадянства.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, Крюківський районний відділ у м. Кременчуці Управління державної міграційної служби у Полтавській області про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 29.07.2015 про відмову у видачі посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_3.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області вчинити дії по оформленню та видачі ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, посвідки на постійне проживання особи без громадянства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області , юридична адреса: вул. Пушкіна, 63, м. Полтава, 36039) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) витрати зі сплати судового збору в розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови в повному обсязі.

Повний текст постанови складено 18 січня 2016 року.

Суддя Л.О. Єресько