Справа № 826/16953/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України”

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

В судовому засіданні 22 жовтня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач не погоджується із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, мотивуючи позовні вимоги наступним: загальна сума задекларованого від’ємного значення визначена правильно, однак, ПАТ “ДПЗКУ” застосовано невірну послідовність погашення від’ємного значення по періодах виникнення, що не є підставою для висновків про завищення від’ємного значення; постачальники ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп” на момент здійснення господарських операцій були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість; господарські операції є реальними та підтверджені належним чином оформленими первинними документами і податковими накладними, а придбані товари/послуги використано у межах господарської діяльності підприємства.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні проти позову, повністю співпадають з висновками акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Матеріали справи підтверджують, що ПАТ “ДПЗКУ” подало до ДПІ у Печерському районі податкову декларацію з податку на додану вартість за січень 2015 року, в якій:

- в рядку 22 “Залишок від’ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду, за вирахуванням суми податку, яка підлягає сплаті до бюджету за підсумками поточного звітного (податкового) періоду (рядок 21 – рядок 18)” задекларовано суму у розмірі 116 334 589,00 грн.;

- в рядку 24 “Залишок від’ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 22 – рядок 23) (значення цього рядка переноситься до рядка 21.2 декларації наступного звітного (податкового) періоду)” задекларовано суму у розмірі 116 334 589,00 грн.

Разом із податковою декларацією позивач подав додаток 2 “Довідка про залишок суми від’ємного значення попередніх податкових періодів, що залишається непогашеним після бюджетного відшкодування, отриманого у звітному податковому періоді, та підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (Д2)” (далі по тексту – додаток 2) та додаток 3 “Розрахунок суми бюджетного відшкодування (Д3)” (далі по тексту – додаток 3).

Із даних графи 5 додатку 2 “Значення рядка 24 декларації звітного податкового періоду” вбачається, що сума від’ємного значення у розмірі 116 334 589,00 грн. складається із наступних сум:

- 44 149 849,00 грн., що виникла у вересні 2014 року;

- 5 804 718,00 грн., що виникла у жовтні 2014 року;

- 61 657 604,00 грн., що виникла у листопаді 2014 року;

- 4 722 418,00 грн., що виникла у грудні 2014 року.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України (тут і далі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов’язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від’ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від’ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов’язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б) залишок від’ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до підпункту 7 пункту 5 розділу V Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 23 вересня 2014 року №966 (далі по тексту - Порядок), сума від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 22.1 + рядок 23.3), відображається у рядку 24 та переноситься до рядка 20.1 наступного звітного (податкового) періоду.

У деклараціях 0121 - 0123/0130 до рядка 24 переноситься значення рядка 22.

У деклараціях 0121 - 0123/0130 за перший звітний (податковий) період 2015 року до рядка 20.1 переноситься значення рядка 24 декларації за січень 2015 року / IV квартал 2014 року;

Згідно з підпунктом 1 пункту 6 розділу V Порядку облік сум залишків від’ємного значення, що виникли в звітних (податкових) періодах до 01 лютого 2015 року, здійснюється в (Д2) (додаток 2), результати якого відображаються в розділі IV декларації.

Таким чином, суми залишків від’ємного значення, зазначені у додатку 2 до податкової декларації, мають відповідати сумам від’ємного значення за відповідні періоди.

Досліджуючи правильність задекларованої позивачем суми від’ємного значення за січень 2015 року у розмірі 116 334 589,00 грн., суд встановив наступне:

- відповідно до уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2014 року сума від’ємного значення становить 0,00 грн., а не 5 804 718,00 грн., як помилково визначено позивачем;

- відповідно до уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на додану вартість за листопад 2014 року сума від’ємного значення становить 38 666 596,00 грн., а не 61 657 604,00 грн., як помилково визначено позивачем;

- відповідно до уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року сума від’ємного значення становить 0,00 грн., а не 4 722 418,00 грн., як помилково визначено позивачем. Зазначені обставини позивачем не заперечуються.

Наведене свідчить, що позивач у рядку 24 податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року зазначив суму від’ємного значення у розмірі більшому, ніж задекларовано у попередніх звітних періодах, тобто завищив суму від’ємного значення на суму 33 518 144,00 грн.

При цьому доводи позивача про застосування ним невірної послідовності погашення від’ємного значення по періодах виникнення не приймаються до уваги, оскільки не спростовують зазначеної вище невідповідності між даними рядка 24 податкової декларації з податку на додану вартість за січень 2015 року та даними додатку 2 до неї.

З огляду на викладене, на думку суду, висновки акта перевірки про завищення суми залишку від’ємного значення січень 2015 року на суму 33 518 144,00 грн. є обґрунтованими та не спростовуються наявними у справі доказами.

В частині висновків акта перевірки про завищення податкового кредиту по відносинам із ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп” суд звертає увагу на наступне.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України при розгляді справ щодо правомірності включення до складу витрат вартості придбаних робіт/послуг судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ПАТ “ДПЗКУ” з його контрагентом – ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції.

Матеріали справи підтверджують, що між ПАТ “ДПЗКУ” та ПП “Агроекоконсалт” (агент) укладено договір про надання послуг 01 липня 2014 року №В-004, за умовами якого агент зобов’язується надати послуги консультування з питань комерційної діяльності, пошуку нових контрагентів, сприяння в укладенні договорів купівлі-продажу сільськогосподарських культур та підписанні специфікацій до контракту на умовах EXW.

Відповідно до актів приймання-передачі наданих послуг від 30 жовтня 2014 року №3 та від 28 листопада 2014 року №5, та розрахунків послуг до вказаних актів із зазначенням списку контрагентів агент надав послуги з пошуку нових контрагентів, сприяння в укладенні договорів купівлі-продажу сільськогосподарських культур та виписав позивачу протягом жовтня-листопада 2014 року податкові накладні на загальну суму 2 349 440,15 грн., у тому числі податок на додану вартість 391 573,36 грн.

07 липня 2014 року між ПАТ “ДПЗКУ” (покупець) та ТОВ “Агро-Мін” (постачальник) укладено договір №187, відповідно до якого постачальник зобов’язується у період з липня 2014 року по 30 червня 2015 року поставити на філії покупця паливо пічне нафтове ДК 016-2010 19.20.2 “Паливо рідинне та газ; оливи мастильні”.

Згідно зі специфікаціями, видатковими накладними, актами приймання передачі, товарно-транспортними накладними та податковою накладною постачальник поставив протягом вересня 2014 року позивачу пічне паливо на загальну суму 1 199 312,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 199 885,40 грн.

Між ПАТ “ДПЗКУ” (покупець) та ТОВ “Маркет-Груп” (постачальник) укладено договір від 08 вересня 2014 року №509, за умовами якого постачальник зобов’язується поставити покупцю дизельне паливо та бензин автомобільний.

Відповідно до специфікацій, видаткових накладних та податкових накладних, протягом вересня та листопада 2014 року постачальник поставив дизельне паливо, бензин А-92, А-95, талони на бензин Mustang 92 та А-92 Perfekt, на загальну суму 45 172 200,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 7 528 700,00 грн., з яких 6 648 534,00 грн., у тому числі податок на доданку вартість 1 108 089,00 грн. не визнається відповідачем.

За поставлені товари та послуги позивач перерахував на рахунок постачальників грошової кошти, що підтверджується копіями відповідних виписок банку.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару/послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв’язку з таким придбанням.

Судом встановлено, що позивач у податкових деклараціях з податку на додану вартість за перевірений період відобразив, зокрема, суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп”.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кодекс України передбачає тільки один випадок не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг) - це не підтвердження податковими накладними або оформлення з порушенням вимог чи не підтвердження митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) (пункт 198.6 статті 198).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як встановлено судом, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача - ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп”, були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку товарів і послуг; в свою чергу, податкові накладні, на підставі якої позивач формував податковий кредит, та копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України.

Вирішуючи питання про реальність операцій з придбання товарів та послуг і питання використання їх у власній господарській діяльності позивача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Наявні у справі докази підтверджують, що ПАТ “ДПЗКУ” здійснює діяльність у сфері вирощування зернових, бобових культур, оптової торгівлі зерном, насінням та кормами.

Матеріали справи підтверджують, що за участю агента - ПП “Агроекоконсалт” позивачем укладено договори на поставку позивачем зерна, зокрема з ТОВ “КийАгроПродукт” та ТОВ “Зерно.УА”, на підтвердження чого позивач надав до матеріалів справи копії договорів поставки, специфікацій, актів приймання-передачі, складських квитанцій, карток аналізу зерна.

Придбане у ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп” паливо використане позивачем у власній господарській діяльності, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі, накладними на внутрішнє переміщення, товарно-транспортними накладними, актами списання, картками обліку, подорожніми листами, журналами обліку, реєстраційними свідоцтвами на автомобілі, копії яких містяться у справі.

Наведене підтверджує, що позивач придбавав у ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп” товари та послуги з метою використання їх у власній господарській діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

При вирішенні даного спору суд враховує також вимоги статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців”, яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ПП “Агроекоконсалт”, ТОВ “Агро-Мін” та ТОВ “Маркет-Груп” були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Доказів на підтвердження того, що контрагенти позивача не мали адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов’язань по спірним операціям, та доказів відсутності фактичних дій, спрямованих на виконання взятих зобов’язань, відповідачем до суду не надано.

Безпідставним є також посилання відповідача на відсутність у ТОВ “Олтекс Трейд” необхідних умов для здійснення господарської діяльності та на акти про неможливість проведення зустрічної звірки та акти перевірок контрагентів, виходячи з того, ймовірні порушення постачальниками вимог податкового або іншого законодавства не можуть обмежувати права добросовісного покупця.

Щодо висновків акта перевірки про повторне включення позивачем суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “НВО УЗК” на загальну суму 139 396,00 грн., суд звертає увагу, що зазначене порушення обґрунтоване виключно даними автоматизованої системи “Податковий блок” та не підтверджується жодними доказами.

Враховуючи викладене, беручи до уваги придбання товарів та послуг з метою провадження господарської діяльності, висновки акта перевірки про порушення норм Податкового кодексу України в частині формування податкового кредиту нормативно та документально не підтверджуються, а зменшення суми від’ємного значення за даними епізодами порушення є протиправним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ у Печерському районі частково доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ “ДПЗКУ” підлягає частковому задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” (в редакції, чинній на момент звернення до суду) встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн., тобто 10 відсотків розміру ставки судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частини задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ у Печерському районі.

Так, суд встановив, що у процентному відношенні позивачу задоволено майнових вимог у розмірі 5,39% (1 910 297,00 грн. з 35 428 441,00 грн.), тому, на користь позивача належить присудити суму сплаченого судового збору за виключенням суми судового збору з частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, а саме: 262,60 грн. (4 872,00 грн.* 5,39%); а на корить Державного бюджету України належить стягнути решту судового збору за майнові вимоги пропорційно відмовленій частині, а саме: 4 609,40 грн. (4 872,00 грн.* 94,61%).

Отже, з урахуванням того, що при подачі адміністративного позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн., на користь позивача з Державного бюджету України належить присудити 4 122,20 грн. (4 609,40 грн. – 487,20 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства “Державна продовольчо-зернова корпорація України” задовольнити частково.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко