Справа № 826/16652/15
Суддя: Гром Л.М.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Гром Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді - Гром Л.М.;

суддів - Бєлової Л.В.,

Міщука М.С.,

при секретарі судового засідання - Мотилю В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про визнання нечинним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс» задоволено повністю, визнано нечинним та скасовано Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" від 25 червня 2015 року №1546.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач звернувся до Київського апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалене у справі судове рішення скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явились у судове засідання, перевіривши за матеріалами справи наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем складено акт про правопорушення законодавства, вчинені позивачем на ринку фінансових послуг від 09 червня 2015 року №355/13-15/13/7 (далі по тексту - акт).

Згідно з висновками, викладеними в акті, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог законодавства про фінансові послуги, а саме: частини чотирнадцятої статті 2 Закону України "Про страхування" та пункту 2.11 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 28 серпня 2003 року №40, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 15 вересня 2003 року за №805/8126, відповідно до яких предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

На підставі висновків акту, відповідачем винесено оскаржуване Розпорядження "Про застосування заходу впливу до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" від 25 червня 2015 року №1546, яким постановлено приписати позивачу вжити заходів для недопущення в подальшому порушення законодавства про фінансові послуги, зазначені в констатуючій частині цього розпорядження, та повідомити Нацкомфінпослуг про виконання вимог цього розпорядження з наданням підтверджуючих документів у термін до 17 липня 2015 року.

Не погоджуючись із зазначеним розпорядженням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується колегія суддів.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 2 Закону України "Про страхування" предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням.

При цьому, судом першої інстанції було вірно зазначено, що Закон України "Про страхування" є спеціальним законом, який регламентує страхові послуги як окремий вид фінансових послуг, що надаються страховиками та особливості здійснення ними кредитної діяльності як фінансової послуги, проте цей закон не регламентує здійснення страховиками іншої діяльності, яка не є фінансовими послугами, і не забороняє її здійснення.

Окрім того, в частині п'ятнадцятій статті 2 Закону України "Про страхування" встановлено, що дозволяються виконання зазначених видів діяльності у вигляді надання послуг для інших страховиків на підставі укладених цивільно-правових угод, надання послуг (виконання робіт), якщо це безпосередньо пов'язано із зазначеними видами діяльності, а також будь-які операції для забезпечення власних господарських потреб страховика.

Крім того, частина перша статті 1077 ЦК України визначає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

З наведеного вбачається, що договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що правова сутність договорів відступлення права вимоги досліджувалася в рамках господарських справ №№910/6281/15-г, 910/6279/15-г, 910/5928/15-г, 910/8670/15-г, 910/5927/15-г.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2015 року №910/6281/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 01 липня 2015 року; рішенням Господарського суду міста Києва від 12 травня 2015 року №910/6279/15-г; рішенням Господарського суду міста Києва від 12 травня 2015 року №910/5928/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 02 вересня 2015 року; рішенням Господарського суду міста Києва від 14 травня 2015 року №910/8670/15-г, яке набрало законної сили на підставі постанови Київського апеляційного господарського суду від 07 липня 2015 року; від 22 травня 2015 року №910/5927/15-г встановлено, що договір є договором відступлення права вимоги, який регулюється нормами статей 512 і 514 Цивільного кодексу України та не є фінансовою послугою, не є предметом безпосередньої фінансової діяльності страховика, обмеження щодо здійснення якої наводиться в статті 2 Закону України "Про страхування". Крім того, договір відступлення права вимоги не містить ознак кредитної діяльності, здійснення якої заборонено положеннями статті 31 Закону України "Про страхування".

Згідно частини першої статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанці, що висновки відповідача, викладені у розпорядженні Нацкомфінпослуг від 25 червня 201 року №1546 суперечать чинному законодавству, а тому розпорядження відповідача від 25 червня 2015 року №1546 є протиправним та підлягає скасуванню.

В свою чергу, доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства, а отже, не підлягають задоволенню.

Отже, судова колегія визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, враховуючи відповідні правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про застосування статті 200 КАС України.

Керуючись статтями 195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Ухвала складена у повному обсязі 20.01.2016р.

Головуючий суддя Гром Л.М.

Судді: Бєлова Л.В.

Міщук М.С.