Справа № 802/3764/15-а
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 січня 2016 р. Справа № 802/3764/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Бошкової Юлії Миколаївни,

суддів: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Фурмана Віталія Васильовича,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Кирилюка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: Державної архітектурно-будівельної інспекції України

про: стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2) до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - відповідач), у якому просить стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України середній заробіток за увесь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що судовим рішенням позивача поновлено на посаді головного державного інспектора відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду №2 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, де роз'яснено його право на звернення до суду з окремим позовом щодо стягнення середнього заробітку за увесь час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.08.14 року по теперішній час.

Представник відповідача проти заявленого адміністративного позову заперечив та зазначив, що відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем, а тому підстав для стягнення з Державної архітектурно-будівельної інспекції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як підтверджується матеріалами справи та трудовою книжкою серії НОМЕР_1, відповідно до наказу ІДАБК у Вінницькій області № 18-ос від 01.07.2011 року починаючи з 01.07.2011 року ОСОБА_2 працював на посаді головного державного інспектора відділу контролю за будівництвом об'єктів, якістю будівельних матеріалів та державного ринкового нагляду по Центральному регіону територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції України - Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області.

27.02.2012 року згідно з наказом Інспекції № 42-ос позивача переведено на посаду головного державного інспектора відділу по м. Вінниця управління контролю за будівництвом об'єктів, якістю будівельних матеріалів та державного ринкового нагляду № 2 ІДАБК у Вінницькій області.

Наказом Ліквідаційної комісії Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області №44-ос від 22.08.2014 року "Про звільнення ОСОБА_2" з 26.08.2014 року позивача звільнено з займаної посади у зв'язку із ліквідацією інспекції (пункт 1статті 40 КЗпП України).

Вважаючи наказ та мотиви звільнення незаконними, позивач звернувся до суду з позовом про його скасування.

Так, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.10.2014 року по справі №802/3451/14-а:

- визнано протиправним та скасовано наказ Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області № 44-ос від 22.08.2014 року "Про звільнення ОСОБА_2";

- поновлено ОСОБА_2 на посаді головного державного інспектора відділу по м. Вінниці управління контролю за будівництвом об'єктів та державного ринкового нагляду № 2 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області з 27 серпня 2014 року.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Департаментом архітектурно-будівельної інспекції України подано апеляційну скаргу. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 27.01.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 22.10.2014 року без змін.

З метою примусового виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду по адміністративній справі №802/3451/14-а видано виконавчий лист, проте на сьогоднішній день зазначене рішення суду не виконано.

Суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють у державних органах та їх апараті, визначено в законі України "Про державну службу" від 16.12.1993 р. № 3723-XII (далі - Закон № 3723-XII).

Приписи Закону №3723-XII передбачають можливість поширення на службові відносини трудового законодавства. У зв'язку з цим, суд виходить з того, що при вирішенні публічного спору пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Оскільки норми спеціального закону (Закон №3723-XII) не регулюють питання проведення виплати в день звільнення, строки розрахунку та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Так, при вирішення цього спору суд виходить із того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі двох окремих положень норм матеріального права, якими є ст.ст.235, 236 Кодексу законів про працю України.

Так, згідно зі ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Пленум Верховного Суду України у п.32 своєї постанови від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348) (далі - Порядок).

Відповідно до речення 1 абз.3 розділу ІІ Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно довідки про доходи від 15.12.2015 року №1002-16-1782 (а.с.79) ОСОБА_2 за два останні місяці перед його звільненням нарахована заробітна плата за червень 2014 року (19 робочих днів) у розмірі 2751,55 грн. та за липень 2014 року (23 робочих днів) у розмірі 2658,60 грн., а всього 5410,15 грн. (середньоденна заробітна плата становить 5410,15 грн./42 дн. = 128,91 грн.).

Вимушений прогул ОСОБА_2 за період з 27.08.2014 року по 22.10.2014 року становить 41 робочий день, тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу буде становити 5281,21 грн. ( 41*128,81 грн. = 5281,21 грн.), а тому із врахуванням викладеного вище така сума підлягає стягненню у судовому порядку.

Щодо доводів позивача, що стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по сьогоднішній день, оскільки рішення суду про його поновлення не з вини позивача ще не виконано, то суд зазначає наступне.

Статтею 257 частиною 4 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" № 606-ХІV (далі по тексту Закон України № 606-ХІV). Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону України № 606-ХІV, примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником або уповноваженим органом про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Виходячи з лексичного значення (тлумачення) поняття "затримка", як "зволікання", "проволока", за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Таким чином, з зазначеного випливає, що чинним законодавством розмежовано період для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення коштів за невиконання рішення суду, тому, на думку суду, в межах заявлених позовних вимог стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з моменту звільнення по дату поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Суд, також вважає помилковою позицію відповідача, згідно якої ОСОБА_2 не має права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку із тим, що позивач з відповідачем не перебував у трудових відносинах, тому не має підстав для їх стягнення.

Така позиція суперечить чинному трудовому законодавству України, яке не містить будь-яких застережень щодо цього. Крім цього суд зазначає, що відповідно до положень Кодексу законів про працю України та рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень, частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України , статей 1,12 Закону України "Про оплату праці" від 15.10.2013 року, №8-рп/2013 справа №1-13/2013, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У даному разі позивач у протиправний спосіб був позбавлений можливості працювати та отримувати відповідну заробітну плату за відпрацьований час, внаслідок чого були порушенні його конституційні права. Позбавивши позивача право на працю, відповідач фактично позбавив його можливості на забезпечення достатнього життєвого рівня, що є неприпустимим.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 23.04.2014 року "Питання функціонування територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної архітектурно-будівельної інспекції за переліком згідно з додатком (в тому числі ІДАБК у Вінницькій області) та погоджено утворення територіальних органів Державної архітектурно-будівельної інспекції як структурних підрозділів апарату Інспекції в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі.

Отже, до новоутвореного структурного підрозділу - Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області перейшли функцій та повноваження ліквідованої Інспекції без зміни загальної чисельності працівників апарату.

Враховуючи, що саме Державна архітектурно-будівельна інспекція України (яка де-факто є правонаступником установи, де працював позивач) здійснювала облік робочого часу ОСОБА_2 та виплачувала йому заробітну плату слідує, що кошти у сумі 5281,21 грн. необхідно стягнути саме з неї.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач переважно довів суду обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач не надав суду доказів правомірності своєї позиції.

За таких обставин, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Державної архітектурно-будівельної інспекції України (бульвар Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5281 (п'ять тисяч двісті вісімдесят одну) гривню 21 (двадцять одну) копійку за період з 27.08.2014 року по 22.10.2014 року з відрахуванням обов'язкових платежів до бюджету.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Бошкова Юлія Миколаївна

судді Дмитришена Руслана Миколаївна

Поліщук Ірина Миколаївна