Справа № 826/18714/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Розробка рішень сучасності”

до

Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

про

скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

В судовому засіданні 17 грудня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечив; за спільним клопотанням сторін на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначені податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі акта від 21 квітня 2015 року №341/26-54-22-05/38662745 “Про результати позапланової виїзної документальної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю “Розробка рішень сучасності” (код ЄДРПОУ 38662745) з питання дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ “Джі-Ес-Сі” (код ЄДРПОУ 38826077) за період з 01.01.2012 по 31.12.2014, валютного та іншого законодавства за період з 01.09.2014р. по 30.09.2014р.” (далі по тексту – акт перевірки).

У висновку акта перевірки встановлено безпідставне включенням до складу витрат вартості товарів (робіт, послуг) по взаємовідносинам із ТОВ “Джі-Ес-Сі” та безпідставним включенням до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість, у зв’язку із наступним: отримано податкову інформацію про неможливість встановлення факту придбання, реалізації товарів, робіт, послуг контрагента ТОВ “Джі-Ес-Сі” - ТОВ “Ді-Некс”, та ознаки маніпулювання податковою звітністю останнім; ТОВ “Джі-Ес-Сі” має стан “9 – направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням”, балансова вартість основних засобів – 0,00 грн.; до перевірки не надано документів щодо транспортування придбаного у ТОВ “Джі-Ес-Сі” товару; господарські операції з ТОВ “Джі-Ес-Сі” щодо поставки послуг не містять у своїй суті розумних економічних цілей, а їх реальність поставлена під сумнів.

Позивач вважає протиправними податкові повідомлення-рішення, оскільки господарські операції підтверджені первинними документами та податковими накладними, а ТОВ “Розробка рішень сучасності” дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування витрат, що враховуються при визначенні об’єкта оподаткування, та податкового кредиту.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову повністю підтримав висновки акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України та Вищого адміністративного суду України при розгляді справ щодо правомірності включення до складу витрат вартості придбаних робіт/послуг та відповідних сум податку на додану вартість – до складу податкового кредиту, судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції та установлення зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ “Розробка рішень сучасності” з його контрагентом – ТОВ “Джі-Ес-Сі”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції.

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що між ТОВ “Розробка рішень сучасності” (покупець) та ТОВ “Джі-Ес-Сі” (постачальник) укладено договір поставки від 08 січня 2014 року №14-0801, відповідно до якого постачальник зобов’язався передати у власність покупця товари, зазначені у рахунках-фактурах.

Згідно з рахунком-фактурою від 04 вересня 2014 року №090410 та видатковою накладною від 04 вересня 2014 року №090407 постачальник поставив позивачу персональні комп’ютери Fujitsu Esprimo та Lenovo IDEA та виписав податкову накладну від 04 вересня 2014 року №31 на загальну суму 15 757,20 грн., у тому числі податок на додану вартість 2 626,20 грн.

Перевезення придбаного товару підтверджується товарно-транспортною накладною від 04 вересня 2014 року №04/09/2014 за договором транспортного експедирування, укладеного з ПП “Атум Груп”.

Вказана товарно-транспортна накладна була надана позивачем контролюючому органу після отримання акта перевірки, однак не була прийнята до уваги відповідачем, оскільки в договорі транспортного експедирування від 01 грудня 2013 року, укладеного з ПП “Атум Груп”, зазначено строк його дії до 31 грудня 2013 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 11.2 договору транспортного експедирування від 01 грудня 2013 року, укладеного з ПП “Атум Груп”, передбачено автоматичну пролонгацію цього договору.

Крім того, 08 січня 2014 року між ТОВ “Розробка рішень сучасності” (замовник) та ТОВ “Джі-Ес-Сі” (виконавець) укладено договір №14-0801У, за умовами якого виконавець бере на себе зобов’язання надати послуги з підвищення експлуатаційної надійності обладнання, що використовується у сфері ІТ технологій та інші, відповідно до додатку №1.

Згідно з додатком №1 виконавець надає консультаційні послуги з розробки технічного завдання на побудування системи обробки інформації, з системної інтеграції, розробка структури БД, огляд ринку програмних засобів та апаратних засобів захисту даних, ремонт термінала, принтерів, засобів телефонії, послуги із забезпечення доступу до сервісу, послуги для точок доступу, попереднього налаштування та оптимізації обладнання, з налагодження тат тестування тощо.

Відповідно до актів здачі-прийняття робіт протягом вересня 2014 року виконавець виконав послуги з під’єднання джерела безперебійного живлення, перевірки працездатності, послуги з технічної підтримки серверу, з впровадження та налаштування електронних ключів, послуги з встановлення жорсткого диску, послуги з тестування на працездатність та сумісність системи та інші подібні послуги, та виписало позивачу податкові накладні на загальну суму 1 607 892,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 267 982,00 грн.

Підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов’язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об’єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об’єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

За правилами пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку.

Згідно з пунктом 138.6 статті 138 Податкового кодексу України собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Наведені правові норми свідчать, що визначальною умовою правомірності формування витрат, що враховуються при обчисленні об’єкта оподаткування, є їх здійснення для провадження господарської діяльності платника податку, та підтвердження первинними документами, обов’язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

За визначенням статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частина друга статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” визначає, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов’язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд встановив, що установив, що первинні документи, складені у межах спірних правовідносин (видаткова накладна, акти здачі-прийняття робіт), відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, про відсутність первинних документів під час перевірки в акті перевірки не встановлено.

Досліджуючи питання пов’язаності придбаних позивачем товарів та послуг з його господарською діяльністю та реальності господарських операцій, суд зазначає про наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд встановив, що придбані у ТОВ “Джі-Ес-Сі” персональні комп’ютери Fujitsu Esprimo та Lenovo IDEA у подальшому продані ПП “Айгор”, що підтверджується видатковою накладною від 08 вересня 2014 року №221 та довіреністю на отримання товару, виданою директору ПП “Айгор”, копії яких містяться в матеріалах справи.

Таким чином, реальність господарської операції з купівлі-продажу товару підтверджується належними доказами.

Разом з тим, позивач не довів суду мету придбання у ТОВ “Джі-Ес-Сі” різного роду послуг з підвищення експлуатаційної надійності обладнання, зокрема в матеріалах справи відсутні пояснення з приводу фактичного використання придбаних послуг та відповідні докази, які б це могли підтвердити; наприклад, суд не має можливості встановити, для чого придбавались послуги з технічної підтримки серверу, послуги з встановлення жорсткого диску, послуги з тестування на працездатність та сумісність системи, оскільки позивач не надав доказів наявності використання у власній господарській діяльності серверів чи інших інформаційних технологій.

Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про фактичне виконання придбаних послуг та могли б ідентифікувати участь ТОВ “Джі-Ес-Сі” у їх наданні.

Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з ТОВ “Джі-Ес-Сі” щодо поставки послуг носять реальний характер, а придбані послуги стосуються господарської діяльності ТОВ “Розробка рішень сучасності”.

При цьому суд звертає увагу, що, як зазначено в акті перевірки (стор. 14), до складу валових витрат за вересень 2014 року позивачем безпідставно віднесено суму у розмірі 1 339 910, 00 грн. лише по операціям із придбання послуг.

Отже сума податкового зобов’язання з податку на прибуток визначена виключно щодо порушень, пов’язаних із нереальністю господарських операцій по поставці ТОВ “Джі-Ес-Сі” послуг.

Таким чином, висновки акта перевірки щодо заниження витрат є обґрунтованими та не спростовуються матеріалами справи, а визначення суми грошового зобов’язання з податку на прибуток – правомірним.

Оцінюючи правомірність висновків акта перевірки про безпідставне включення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість відповідних сум податку, суд керується наступним.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит – це сума, на яку платник. податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару, робіт чи послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв’язку з таким придбанням.

Судом встановлено вище, що придбання у ТОВ “Джі-Ес-Сі” персональних комп’ютерів Fujitsu Esprimo та Lenovo IDEA пов’язане із господарською діяльністю позивача; проте, реальність господарських операцій по придбанню у вказаного контрагента послуг не була підтверджена.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із ТОВ “Джі-Ес-Сі” лише по відносинам з купівлі товару.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ДПІ в Оболонському районі частково доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Розробка рішень сучасності” підлягає частковому задоволенню.

Частина третя статті 4 Закону України “Про судовий збір” (в редакції, чинній на момент звернення до суду) встановлює, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Матеріали справи підтверджують, що позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн., тобто 10 відсотків розміру ставки судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру.

Частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача належить присудити здійснені ним витрати по сплаті судового збору відповідно до частини задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань ДПІ в Оболонському районі.

Так, суд встановив, що у процентному відношенні позивачу відмовлено у задоволенні майнових вимог у розмірі 99,5% (633 185,50 грн. з 636 468,00 грн.), тобто на користь Державного бюджету України належить присудити суму судового збору, за виключенням вже сплаченої суми судового збору, а саме: 4 365,44 грн. (4 872,00 грн. х 99,5%) – 487,20 грн.).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Розробка рішень сучасності” задовольнити частково.

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко