Справа № К/9991/95224/11-С
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року м. Київ К/9991/95224/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Латишева Л.П.,

за участю:

представника Генеральної прокуратури України - Гудименко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року

у справі № 18/572/06-АП-13/127/07-АП

за позовом приватного підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у Заводському районі міста Запоріжжя

за участю прокурора Запорізької області

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Приватний підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Заводському районі міста Запоріжжя (далі - відповідач) про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення від 20 січня 2005 року № 000011702/0/156 (в редакції заяви про зміну позовних вимог від 23 грудня 2008 року).

Постановою Господарського суду Запорізької області від 30 липня 2009 року позов був задоволений. Визнано нечинним податкове повідомлення-рішення ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя № 000011702/0/156 від 20 січня 2005 року про нарахування суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1516108,50 грн., у тому числі: за основним платежем - 1012739,00 грн., за штрафним (фінансовими) санкціями - 506369,50 грн. Судові витрати присуджено з державного бюджету.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року постанову Господарського суду Запорізької області від 30 липня 2009 року було скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

В касаційній скарзі приватний підприємець ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року та залишити в силі постанову Господарського суду Запорізької області від 30 липня 2009 року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутнього у судовому засіданні представника Генеральної прокуратури України, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя була проведена позапланова документальна перевірка дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість приватним підприємцем ОСОБА_2 за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2004 року, за результатами якої складений акт № 1/26-21/НОМЕР_1 від 20 січня 2005 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені, зокрема, вимоги підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 1012739,00 грн., у тому числі: за січень 2004 року - 107313,00 грн., за лютий 2004 року - 174742,00 грн., за березень 2004 року - 730684,00 грн.

Зокрема, у акті перевірки було вказано, що приватний підприємець ОСОБА_2 неправомірно включила до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду податок на додану вартість за податковими накладними, отриманими: від ПП «Грунт», яке було ліквідоване у зв'язку з банкрутством згідно ухвали Господарського суду Запорізької області від 26 листопада 2001 року у справі № 5/3/406-01 та свідоцтво платника податку на додану вартість якого було анульоване згідно акту ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя № 28 від 22 листопада 2001 року; від ПП «Сервіс-плюс», державна реєстрація якого була скасовано рішенням Господарського суду Запорізької області від 27 листопада 2002 року у справі № 3/1/3541 та свідоцтво платника податку на додану вартість якого було анульоване згідно акту ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя № 284 від 13 грудня 2002 року.

20 січня 2005 року ДПІ у Заводському районі м. Запоріжжя на підставі вказаного акта перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення № 000011702/0/156, яким на підставі підпункту «б» підпункту 4.2.2. статті 4, підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила приватному підприємцю ОСОБА_2 суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на додану вартість у розмірі 1519108,50 грн., в тому числі: 1012739,00 грн. - за основним платежем, 506369,50 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що: перевірка господарської діяльності позивача, результати якої оформлені актом № 1/26-21/НОМЕР_1 від 20 січня 2005 року, була розпочата працівниками податкового органу без законних приводів і підстав; згідно запиту податкового органу до початку перевірки у позивача витребовувались первинні бухгалтерські документи за 2002 - 2003 роки, тоді як перевірка господарської діяльності позивача була проведена за період з 01 січня 2004 року по 31 березня 2004 року; при проведенні перевірки перевіряючими не було враховано і досліджено низку податкових накладних та інших первинних бухгалтерських документів, що підтверджують валові витрати позивача за 1 квартал 2004 року; акт перевірки № 1/26-21/НОМЕР_1 від 20 січня 2005 року складений з грубими порушеннями Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового та валютного законодавства суб'єктами підприємницької діяльності - фізичними особами, затвердженого наказом ДПА України від 11 червня 2004 року № 326; у висновку судово-економічної експертизи № 922 від 28 вересня 2007 року по кримінальній справі № 1-56/2007, наданому на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2007 року, експертом було вказано, що у зв'язку з неповнотою наданих на дослідження первинних документів підтвердити документально заниження об'єкта оподаткування приватним підприємцем ОСОБА_2 в період з січня 2004 року по березень 2004 року та донарахування підприємцю до сплати в бюджету податку на додану вартість, про що зазначено у акті перевірки № 1/26-21/НОМЕР_1 від 20 січня 2005 року, в об'ємі наданих первинних документів не видається за можливе.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що позивач неправомірно включив до складу податкового кредиту січня, лютого та березня 2004 року податок на додану вартість за податковими накладними, виписаними ПП «Грунт» та ПП «Сервіс-плюс», за відсутності у вказаних контрагентів статусу платника податку на додану вартість, з урахуванням того, що факт невиключення цих підприємств з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України не має правового значення для вирішення цього спору, оскільки правила податкового обліку, встановлені статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість», не містять відповідної вимоги, а також зважаючи на те, що в силу приписів Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом ДПА України від 01 березня 2000 року № 79, позивач мав можливість перевірити реєстрацію своїх контрагентів як платників податку на додану вартість, проте не зробив цього, тоді як у вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 серпня 2010 року було вказано, що ОСОБА_3 (який здійснював фінансово-господарську діяльність від імені позивача на підставі довіреності) мав сумніви щодо законної діяльності ПП «Сервіс-плюс», оскільки ніколи не бачив директора цього підприємства, а мав справу лише з представниками ПП «Сервіс-плюс».

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

За приписами підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Згідно положень абзацу 1 підпункту 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Відповідно до пункту 9.6 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідоцтво про реєстрацію платником податку на додану вартість діє до дати його анулювання.

Пунктом 25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01 березня 2000 року №79 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що свідоцтво про реєстрацію діє до дати його анулювання, яке відбувається у випадках, передбачених законодавством. Одночасно з анулюванням Свідоцтва органи державної податкової служби здійснюють виключення платника податку на додану вартість з Реєстру.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, свідоцтво платника податку на додану вартість ПП «Грунт» було анульоване згідно акту ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя № 28 від 22 листопада 2001 року (т.1 арк. справи 39), свідоцтво платника податку на додану вартість ПП «Сервіс-плюс» було анульоване згідно акту ДПІ у Орджонікідзевському районі м. Запоріжжя № 284 від 13 грудня 2002 року (т.1 арк. справи 41).

Згідно з пунктом 27 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01 березня 2000 року №79 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Державна податкова адміністрація України складає і один раз у півріччя (та, у разі окремого розпорядження Голови ДПА України - додатково) друкує в журналі «Податковий вісник України» перелік усіх анульованих індивідуальних податкових номерів та усіх скасованих (анульованих) свідоцтв - з повідомленням, відповідно, причини зняття суб'єкта підприємницької діяльності з реєстрації або анулювання свідоцтва, а також усіх втрачених свідоцтв.

За визначенням, наведеним у частині 1 статті 42 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач мав можливість перевірити реєстрацію своїх контрагентів як платників податку на додану вартість, проте не проявив достатньої обачності та не зробив цього.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що визначення податковим органом приватному підприємцю ОСОБА_2 податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на додану вартість у розмірі 1516108,50 грн. оспорюваним податковим повідомленням-рішенням є правомірним.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга приватного підприємця ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна