Справа № 537/4556/15-а
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 р.Справа № 537/4556/15-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання - Дудки О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві на постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.11.2015р. по справі № 537/4556/15-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України-

про визнання неправомірними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

23.10.2015 року позивач - ОСОБА_1 - звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві, в якому просив суд:

- визнати дії Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві щодо відмови в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання неправомірними;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачу і виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, починаючи з 01.09.2015 р., що становить - 21686,40 грн.;

- встановити строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем - Управлінням Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві до суду звіту про виконання постанови, яка вимагає вчинення певних дій.

Постановою Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.11.2015р. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві щодо відмови позивачу в перерахуванні щомісячного довічного грошового утримання.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві з 01.09.2015 року здійснити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві подати в місячний строк звіт про виконання судового рішення.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив оскаржувану постанову скасувати повністю, розгляд справи провести без участі представника Управління в порядку письмового провадження.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Позивач надав клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши в межах апеляційної скарги постанову суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Апеляційного суду Полтавської області в період з 09.04.2002 р. по 04.11.2010 р.

07.10.2010 р. Верховна Рада України прийняла постанову № 2596-VІ "Про звільнення суддів", якою, зокрема, відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку звільнено з посади суддю Апеляційного суду Полтавської області ОСОБА_1. (а.с.9).

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві та отримує довічне грошове утримання судді у відставці.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з підвищенням з 01.09.2015 року заробітної плати працюючим суддям, позивачу Апеляційним судом Полтавської області 25.09.2015 року видано довідку № 06-29/195/16243/15, відповідно до якої заробітна плата працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області з 01.09.2015 року становить: посадовий оклад - 15158,00 грн., надбавка за вислугу років 60% - 9094,80 грн., а всього - 24252,80 грн. (а.с. 21).

У вересні 2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві із заявою про проведення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до заробітної плати працюючого судді, починаючи з 01.09.2015 р.

Проте, згідно листа № 6388/02-15 від 15.10.2015 року Управління Пенсійного фонду України Ленінського району м. Полтави у проведенні зазначеного перерахунку ОСОБА_1 було відмовлено з посиланням на те, що з 01.06.2015 року пенсії/щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в порядку та на умовах, визначених законами, не призначаються, раніше призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці не перераховуються (а.с. 10).

Вважаючи такі дії Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві неправомірними, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальні та соціальні гарантії судді у відставці, позивача по справі, які були встановлені на день його виходу у відставку, станом на 05.11.2010 року, не можуть бути скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Враховуючи оскарження відповідачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині задоволення позовних вимог та межі перегляду, передбачені ст.195 КАС України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 126 Основного Закону України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

В рішенні Конституційного суду України № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року зазначено, що ст.126 Конституції України закріплено основні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканість суддів. Аналіз норм Конституції України свідчить, що надання судді за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо), є гарантією забезпечення незалежності. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праці заробляти додаткові матеріальні блага.

Призначення та нарахування щомісячного довічного грошового утримання, призначеного судді у відставці, на час виходу позивача у відставку проводилось згідно вимог статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ.

Частиною третьою статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

В подальшому Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року №3668-VІ, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, частини третю та п'яту статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було викладено в новій редакції, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Рішенням № 3-рп/2013 частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453-VІ (в редакції Закону № 3668-VI) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Ухвалюючи зазначене Рішення, Конституційний Суд України врахував попередні позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, згідно з якими "визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя".

Конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Як зазначається в Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12: "оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці" (пункт 54).

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення і про обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року №8-рп 2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що ч.3 ст.22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Частина 1 статті 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) незалежність суддів забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (частина шоста статті 48).

Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії ( щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України, в тому числі, «Про судоустрій і статус суддів».

Як правомірно враховано судом першої інстанції, посилання відповідача на Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року суперечить Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України та іншим законодавчим актам в частині, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах управління відповідно до покладених на нього завдань призначає ( здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, довічне грошове утримання суддям у відставці.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що матеріальні та соціальні гарантії позивача, як судді у відставці, які були встановлені на день його виходу у відставку, не можуть бути скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відмова відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтави у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 у зв'язку із збільшенням заробітної плати працюючого судді Апеляційного суду Полтавської області є протиправною.

Отже, позивач має право на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки Апеляційного суду Полтавської області від 25.09.2015 р. № 06-29/195/16243/15 з 01.09.2015р.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України" суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Цій нормі кореспондують положення абзацу сьомого пункту 4 частини першої статті 163, абзацу п'ятого пункту 4 частини першої статті 207 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду першої чи апеляційної зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом , зокрема, зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що оскільки постанова суду вимагає вчинення певних дій, рішення суду ухвалене частково не на користь суб'єкта владних повноважень - відповідача у справі, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо встановлення відповідачу строк для подання звіту про виконання постанови - один місяць.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.11.2015 року відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Як убачається із матеріалів справи, ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2015 року відстрочено Управлінню Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві сплату судового збору, до прийняття рішення за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача.

Враховуючи, що за наслідками розгляду апеляційної скарги відповідача, постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.11.2015 р. залишено без задоволення, апеляційну скаргу залишено без змін, тому стягнути з Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві (вул. Пролетарська, 39, м. Полтава, 36022; ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1071 грн. 84 коп.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві залишити без задоволення.

Постанову Крюківського районного суду м. Кременчука від 11.11.2015р. по справі № 537/4556/15-а залишити без змін.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України Ленінського району в м. Полтаві (вул. Пролетарська, 39, м. Полтава, 36022; ) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001) судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1071 грн. 84 коп. ( одна тисяча сімдесят одна гривна вісімдесят чотири копійки).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Курило Л.В.
Судді Русанова В.Б. Присяжнюк О.В.
Повний текст ухвали виготовлений 19.01.2016 р.