Справа № 824/1/16-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 р. м. Чернівці Справа № 824/1/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Кіщук О.І.,

представника відповідача Рутинської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними та стягнення суддівської винагороди.

Позивач просить суд визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо виплати йому суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за період січень-березень 2015 року; стягнути з Державної судової адміністрації України на свою користь недоплачену суддівську винагороду за період січень-березень 2015 року в розмірі 40808,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на те, що йому, як судді, у якого ІНФОРМАЦІЯ_2 закінчились повноваження у зв'язку досягненням 65-ти років, а звільнено з посади судді лише 16 липня 2015 року, незаконно в період січня-березня 2015 року було зменшено виплату грошової винагороди до однієї мінімальної заробітної плати. На думку позивача, держава не забезпечила виконання вимог статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо своєчасного звільнення його з посади судді та надання можливості своєчасно оформити пенсійне грошове забезпечення або інше грошове забезпечення та переклала майнову відповідальність за свою бездіяльність безпосереднього на нього, обмеживши розмір грошової винагороди згідно Закону України №76-VIII від 28 грудня 2014 року. Позивач також зазначає, що зменшенням розміру його суддівської винагороди порушено вимоги частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої про зміну розміру оплати праці працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

В судове засідання позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, не з'явився. Водночас від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд в його задоволенні відмовити повністю. При цьому вказав про безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Наголосив, що виплата позивачу грошової винагороди в період січня-березня 2015 року здійснювалась відповідно до чинної на той час редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Заслухавши пояснення особи, яка з'явилась в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та визнавалось сторонами, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, працював суддею Сторожинецького районного суду Чернівецької області з 27 січня 1993 року по 05 серпня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу виповнилось 65-ть років, у зв'язку з чим у нього закінчились повноваження судді.

На підставі заяви про відставку, відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України постановою Верховної Ради України від 16 липня 2015 року №636-VIII ОСОБА_2 звільнено з посади судді Сторожинецького районного суду Чернівецької області.

Відповідно до вказаної постанови Верховної Ради України Сторожинецьким районним судом Чернівецької області 05 серпня 2015 року видано наказ №16-К «Про звільнення ОСОБА_2.».

Згідно довідки №46 від 08 вересня 2015 року про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, грошове утримання позивача за 2014 рік складалось з окладу 12180,00 грн та доплати за вислугу років (60%) - 7308,00 грн, а всього - 19488,00 грн.

Згідно довідки №12 від 23 грудня 2015 року про доходи, виданої територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області, позивачу виплачену суддівську винагороду за січень 2015 року у розмірі 1508,00 грн як відпускні, за лютий 2015 року - 1158,14 грн, за березень 2015 року - 373,23 грн відповідно до п'яти відпрацьованих робочих днів.

При цьому позивач зазначав, що з вересня 2014 року і по грудень 2014 року включно він отримував суддівську винагороду відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, чинній до 01 січня 2015 року). Проте зазначений цим Законом порядок нарахування щомісячної суддівської винагороди було змінено Законом України №76-VIII від 28 грудня 2014 року, внаслідок чого з 01 січня 2015 року йому було значно зменшено розмір щомісячної суддівської винагороди до однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць, що згідно вказаної вище довідки складало 1158,00 грн з відрахуванням відповідних податків.

У зв'язку з цим, на думку позивача, йому протиправно недоплачено відповідачем за січень-березень 2015 року суддівську винагороду в розмірі 40808,00 грн.

До встановлених обставин суд застосовує наступні положення закону та робить відповідні висновки.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, питання судоустрою і статусу професійних суддів в Україні регулює та встановлює Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Згідно частини першої та четвертої статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя звільняється з посади за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження зі здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення шістдесяти п'яти років.

Відповідно до частини першої та другої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, яким статтю 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною дев'ятою наступного змісту: «Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць».

Зазначені положення Закону діяли до набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII (набрав чинності 29 березня 2015 року), яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції. Тобто, з набранням чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII указані вище положення частини дев'ятої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» втратили чинність.

Таким чином, в період січня-березня 2015 року суддям, у яких закінчились повноваження та відносно яких уповноваженим органом не було прийнято рішення про їх звільнення (відставку), виплата грошової винагороди повинна була здійснюватись у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць відповідно до частини дев'ятої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Оскільки позивач у зв'язку з досягненням 65-ти років не міг виконувати свої повноваження зі здійснення правосуддя в указаний період, при цьому рішення про його звільнення (відставку) прийнято не було, то виплата йому грошової винагороди правомірно здійснювалась виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць, тобто у відповідності до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

При цьому слід зазначити, що наведені вище положення частини дев'ятої статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними дій відповідача щодо виплати ОСОБА_2 суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за січень-березень 2015 року та, відповідно, для стягнення недоплаченої суддівської винагороди за названий період.

Доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частини першої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною першою та другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду даної справи відповідач довів суду законність виплати позивачу суддівської винагороди за січень-березень 2015 року у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Натомість доводи позивача в обґрунтування заявленого позову є безпідставними та не ґрунтуються на нормах законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин.

Позивачем не було обґрунтовано наведено норм права, які порушив саме відповідач (Державна судова адміністрація України) при вчиненні оскаржуваних дій.

Щодо доводів позивача про те, що зменшенням розміру його суддівської винагороди порушено вимоги частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України, то такі є безпідставними, оскільки положення Кодексу законів про працю України у даних спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Питання нарахування та виплати суддям суддівської винагороди врегульовано спеціальним законодавством - Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Конституційний Суд України» й не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, вимоги частини третьої статті 32 Кодексу законів про працю України, якими передбачено обов'язок роботодавця повідомити працівника про зміну істотних умов оплати праці не пізніше ніж за 2 місяці до настання таких змін, в даному випадку застосуванню не підлягають й у зв'язку з тим, що вказані положення нерозривно пов'язані з правом працівника на припинення дії трудового договору згідно пункту 6 статті 36 Кодексу законів про працю України, що прямо передбачено частиною четвертою статті 32 Кодексу законів про працю України. А порядок та підстави припинення трудових відносин із суддею визначено Конституцією України і Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Враховуючи вищевикладене, правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_2 позову відсутні.

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк

Постанова у повному обсязі складена 20 січня 2016 року.