Справа № 826/16524/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку ч. 1 ст. 41 КАС України апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. про відкриття виконавчого провадження від 07.07.2015 року у виконавчому провадженні №48048557;

- визнання протиправною бездіяльності головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т., яка виразилась у неповідомленні ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження № 48048557 та ненаправленні йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.07.2015 року;

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_2 у розмірі 103715,66 долари США та 182 грн. у виконавчому провадженні №48048557;

- зобов'язання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. усунути допущені порушення чинного законодавства та неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17.08.2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про:

- визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т. про відкриття виконавчого провадження від 07.07.2015 року у виконавчому провадженні №48048557;

- визнання протиправною бездіяльності головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Назаровця А.Т., яка виразилась у неповідомленні ОСОБА_2 про відкриття виконавчого провадження № 48048557 та ненаправленні йому копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 07.07.2015 року.

Протокольною ухвалою суду першої інстанції від 30.09.2015 року замінено відповідача на належного - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Департамент ДВС).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.10.2015 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ненадання Відповідачем доказів своєчасного направлення Позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження свідчить про передчасність прийняття Департаментом ДВС постанови про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому звертає увагу на порушення судом норм матеріального права, вказуючи при цьому на застосування нормативного акту, який втратив чинність, а також помилкове врахування позиції Верховного Суду України, викладеного в постанові від 28.01.2015 року у справі №3-217гс14.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у відкритому судовому засіданні без фіксації технічними засобами у відповідності до ч. 1 ст. 41 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - зміні, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Назаровцем А.Т. від 07.07.2015 року ВП №48048557 (а.с. 53) відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №2-282/11, виданого 26.06.2015 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь громадянина Литовської Республіки Вінцержевскіса Гінтаса суму позики в розмірі 600000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 9 478 740 грн., відсотки за користування позикою в розмірі 298 252,52 долари США, що за офіційним курсом НБУ становить 4 711 858 грн. 27 коп., відсотки за порушення договору позивальником в розмірі 138 904,11 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 194 393 грн. 24 коп., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн. При цьому боржнику було надано семиденний строк для добровільного виконання постанови з моменту її винесення.

Крім того, головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Назаровцем А.Т. винесено постанову від 07.07.2015 року ВП №48048557 (а.с. 55) про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

З матеріалів справи вбачається, що вказані постанови направлялися сторонам виконавчого провадження 08.07.2015 року (лист вих.. № 20-2./359-24 (а.с. 54) та № 48048557/24 (а.с. 56).

У зв'язку з невиконанням боржником в самостійному порядку рішення суду головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Назаровцем А.Т. на підставі ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову від 22.07.2015 року ВП №48048557 про стягнення з божника виконавчого збору (а.с. 12-13) у розмірі 103 715,66 долари США та 182,00 гривень.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 25, 27, 31 Закону України «Про виконавче провадження», а також затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5 Інструкції про проведення виконавчих дій, суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідачем неправомірно винесена постанова про стягнення виконавчого збору, оскільки матеріали справи не містять доказів своєчасного направлення постанови про відкриття виконавчого провадження Позивачу.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на наступне.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) є сукупністю дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Приписи ч. 2 ст. 11 Закону визначають, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст. 25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Приписи ч. 1 ст. 28 Закону визначають, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

При цьому згідно п. 3.19 затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5) передбачено, що надсилання документів виконавчого провадження здійснюється згідно з положеннями статті 31 Закону.

Колегія суддів погоджується з твердженням Апелянта на безпідставність посилання суду першої інстанції на положення Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 року №74/5, оскільки остання втратила чинність 17.04.2012 року з набранням винності Інструкції №512/5.

Як вірно підкреслено судом першої інстанції, Відповідачем як суб'єктом владних повноважень не подано доказів направлення постанови від 07.07.2015 року ВП №48048557 про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Водночас, матеріали справи, зокрема, копія матеріалів виконавчого провадження ВП №48048557, не містить належного доказу отримання Позивачем постанови від 07.07.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №48048557, а саме - повідомлення про вручення поштового відправлення, як того вимагає Закон. Наведене, на думку колегії суддів, свідчить про безпідставність винесення Відповідачем постанови від 22.07.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

При цьому судова колегія повністю погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції наданої Відповідачем копії журналу реєстрації вихідної кореспонденції (а.с. 89-90) та списку згрупованих відправлень з повідомленням 10.07.2015 року (а.с. 91-92), оскільки зі змісту останніх вбачається лише факт направлення постанов від 07.07.2015 року на адресу боржника, а не отримання останніх.

Крім того, на виконання вимог ухвали суду від 15.12.2015 року про зобов'язання Відповідача надати докази направлення ОСОБА_2 постанови від 07.07.2015 року ВП №48048557 про відкриття виконавчого провадження та отримання її ОСОБА_2 Апелянтом 19.01.2016 року було подано копію журналу реєстрації вихідної кореспонденції та списку згрупованих відправлень з повідомленням 10.07.2015 року, які, як вже було зазначено раніше, підтверджують лише факт направлення постанов від 07.07.2015 року на адресу боржника, а не отримання ним останніх.

В силу положень ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Приписи пп. 3.7.1 Інструкції №512/5 визначають, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону.

Тобто, винесенню постанови про стягнення виконавчого збору обов'язково передує сплив строку для добровільного виконання боржником рішення.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на те, що в силу ст. 31 Закону належним доказом направлення та отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження є повідомлення про вручення, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що приймаючи оскаржувану постанову від 22.07.2015 року про стягнення з Позивача виконавчого збору державний виконавець не пересвідчився про отримання ОСОБА_2 постанови від 07.07.2015 року про відкриття виконавчого провадження ВП №48048557, а відтак прийшов до передчасного висновку щодо невиконання останнім рішення суду у добровільному порядку та наявності правових підстав для стягнення з боржника виконавчого збору.

Поряд з цим судова колегія погоджується з доводами Апелянта про безпідставне посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі №3-217гс14, в якій стверджується про те, що виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, оскільки, як було зазначено вище, абзацом 2 ч. 1 ст. 28 Закону в редакції від 12.02.2015 року №191-VIII передбачено, що виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Крім того, оцінюючи посилання Департаменту ДВС щодо незазначення судом першої інстанції складових суми судових витрат, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VІ в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484-VIII (далі - Закон).

З огляду на те, що предметом позову є визнання протиправними дій Відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору, а також визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, якою з Позивача стягнуто виконавчий збір у розмірі 103 715,66 доларів США (що складало 2 280 603,65 грн. згідно офіційного курсу НБУ станом на 03.09.2015 року) та 182,00 грн., позовні вимоги є вимогами майнового характеру, оскільки таке рішення змінює майновий стан особи, а також немайнового характеру. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на момент подання позову до суду першої інстанції, ставка судового збору за подання майнового позову до суду становила 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати; ставка судового збору за подання немайнового позову до суду становила 0,06 розміру мінімальної заробітної плати.

Положеннями ч. 1 зазначеної статті передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2015 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28.12.2014 року № 80-VIII встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 1218,00 грн.

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що відповідно до положень ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, розмір судового збору за подання вказаної позовної заяви в частині майнових вимог становив 4 872,00 грн. (1218,00 * 4) та немайнових - 73,08 грн., що разом складало 4 945,08 грн., а не 6 163,08 грн., як зазначив суд першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 94 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, однак обґрунтував його з помилковим застосуванням норм матеріального права, оскільки застосував до спірних правовідносин нормативний акт, який втратив чинність, а також невірно визначив суму судових витрат, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту ДВС. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального права.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - змінити, зазначивши, що підставами для відмови у задоволенні позову є обставини, зазначені в мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст.ст. 41, 94, 160, 167, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року - змінити, зазначивши, що підстави для відмови у задоволенні адміністративного позову викладені в мотивувальній частині даної постанови.

Викласти абзац четвертий резолютивної постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року наступним чином:

«Стягнути з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 4 945 (чотири тисячі дев'ятсот сорок п'ять) гривень 08 копійок.».

У решті постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст. ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.