Справа № 152/1890/15-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1890/15-а
Постанова

іменем України

18 січня 2016 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про протиправну відмову у відкритті виконавчого провадження,

у с т а н о в и в:

4 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним вище позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про протиправну відмову у відкритті виконавчого провадження.

Позов обґрунтований тим, що постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 від 20 листопада 2015 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2 Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року у справі №152/804/15-а. Підставою відмови у відкритті виконавчого провадження було те, що на думку державного виконавця пред'явлений для виконання виконавчий лист не відповідав вимогам, встановленим у ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому був відсутній ідентифікаційний код боржника - Шаргородської міської ради Вінницької області.

Вважаючи, що відповідач порушив його права, позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 42), просить визнати протиправною (незаконною) і скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 від 20 листопада 2015 року у виконавчому провадженні № 49384050 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) на підставі виконавчого листа № 2 Шаргородського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року у справі №152/804/15-а про зобовязання Шаргородського міського голови ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької областівідповідно до Закону України «Про звернення громадян» повторно розглянути заяву позивачів від 2 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ «Шаргород райагробуд» по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог - викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та зобовязання Шаргородського міського голови ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької областів межах їх повноважень виконати вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та вимоги Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» для передачі гуртожитку, розташованого по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ «Шаргород райагробуд» у власність територіальної громади міста Шаргород.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у позові.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, у письмовому клопотанні від 12.01.2016 № 124/02.2-27/7, начальник Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_5 просить розгляд справи провести за відсутності представника відділу (а.с. 45).

У письмових запереченнях на позовну заяву від 12.01.2016 № 123/02.2-27/7, відповідач просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що пред'явлений для виконання виконавчий лист № 2 не відповідав вимогам, встановленим у ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому був відсутній ідентифікаційний код боржника - Шаргородської міської ради Вінницької області, а тому державним виконавцем було правомірно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки державний виконавець повинен діяти лише у межах Закону України «Про виконавче провадження»(а.с. 46-48).

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2015 року, адміністративний позов задоволено частково. Зобовязано Шаргородського міського голову ОСОБА_4 та Шаргородську міську раду Вінницької областівідповідно до Закону України «Про звернення громадян» повторно розглянути заяву позивачів від 2 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ «Шаргород райагробуд» по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог - викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та зобовязано Шаргородського міського голову ОСОБА_4 та Шаргородську міську раду Вінницької областів межах їх повноважень виконати вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та вимоги Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» для передачі гуртожитку, розташованого по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ «Шаргород райагробуд» у власність територіальної громади міста Шаргород (а.с. 50-54).

На виконання зазначеної постанови 13 жовтня 2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області було видано виконавчий лист № 2 (а.с. 12).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 від 20 листопада 2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі зазначеного вище виконавчого листа, оскільки на думку державного виконавця, пред'явлений для виконання виконавчий лист № 2 не відповідав вимогам, встановленим у ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у ньому був відсутній ідентифікаційний код боржника - Шаргородської міської ради Вінницької області (а.с. 10, 11).

З огляду на встановлені обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 3 ОСОБА_6 України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Статтею 8 ОСОБА_6 України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується.

Відповідно до ст. 124 ОСОБА_6 України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

У ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» зазначено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.

Згідно з пунктами 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Христов проти України» від 19 лютого 2009 року Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicаta, тобто поваги до остаточного рішення суду (див. справу «Брумареску проти Румунії заява № 28342/95, пункти 61, 62).

У пунктах 40 та 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року зазначено наступне.

Суд наголошує, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» від 27 серпня 1991 року, пункт 59). Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Зазначені принципи набувають навіть більшої ваги в контексті адміністративного провадження при розгляді спору, результат якого має вирішальне значення для цивільних прав сторони. Подаючи заяву про проведення перевірки в порядку судового контролю до найвищого адміністративного суду держави, сторона у спорі домагається не тільки визнання оспорюваного рішення недійсним, а насамперед усунення його наслідків. Ефективний захист сторони у такому судовому процесі та відновлення законності передбачають, що адміністративні органи зобов'язані виконати рішення цього суду. У зв'язку з цим Суд зазначає, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Іванов проти України», суд в черговий раз зазначив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «ОСОБА_1 проти України» від 29 червня 2004 року, рішення у справі «Ромашов проти України» від 21 липня 2004 року, рішення у справі «Дубенко проти України» від 11 січня 2005 року, рішення у справі «Козачек проти України» від 7 грудня 2006 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до вказаного Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження, зокрема, у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються:

1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали;

2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;

3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо;

4) резолютивна частина рішення;

5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням;

6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Ураховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у виконавчому листі зазначається ідентифікаційний код боржника лише у разі наявності в матеріалах адміністративної справи такої інформації, або якщо вона відома суду.

Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що під час вирішення судом справи №152/804/15-а суд не зясовував ідентифікаційний код Шаргородської міської ради Вінницької області, а норми КАС України не надають суду права після ухвалення рішення збирати інформацію, у тому числі і про ідентифікаційний код сторони у справі, оскільки провадження у справі з ухвалення судового рішення, завершено.

Окрім того, на переконання суду у виконавчому листі № 2 виданому 13 жовтня 2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області у справі № 152/804/15-а, зазначено достатньо інформації, за допомогою якої можна ідентифікувати боржника, оскільки Шаргородська міська рада Вінницької області в Україні одна, до того ж у виконавчому листі зазначено її адресу.

Водночас, відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Тобто, відсутність даних про ідентифікаційний код боржника може бути усунута в процесі виконавчого провадження і державний виконавець зобовязаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів, з метою неупередженого та своєчасного примусового виконання судового рішення.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, слід дійти висновку про те, що відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного коду боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 червня 2014 року у справі № 6-62цс14, яка згідно із ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковою для всіх судів України.

Суд також зауважує, що боржник - Шаргородська міська рада Вінницької області, зазначена у виконавчому листі № 2, є органом місцевого самоврядування, і дії, які вона зобовязана виконати згідно з рішенням суду, не носять матеріального характеру, а тому відсутність її ідентифікаційного коду у виконавчому листі жодним чином не ускладнює його примусове виконання в частині, що стосується інтересів ОСОБА_2

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час вирішення цього спору, відповідач не доказав належними та допустимими доказами правомірності постанови від 20 листопада 2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа), а відтак позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Звертаючись до суду, позивач сплатив судовий збір у розмірі 487,20 грн, що підтверджується квитанцією від 3 грудня 2015 року (а.с. 1).

Окрім того, стаття 59 ОСОБА_6 України гарантує кожному право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частинами 1 та 2 ст. 16 КАС України встановлено, що кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура.

Згідно з пунктами 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про адвокатуру» до видів адвокатської діяльності серед іншого відноситься складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства.

Витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (частини 1, 3 ст. 90 КАС України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на приписи статей 3, 5, 58 КАС України, процесуальна дія поза судовим засіданням дія, вчинена стороною у справи, або її представником, поза судовим засіданням, спрямована на реалізацію прав або виконання обов'язків сторони, передбачених КАС України, та яка породжує, змінює, або припиняє правовідносини, що складаються під час здійснення адміністративного судочинства.

Процесуальні дії поза судовими засіданнями сторони мають право або зобовязані вчиняти відповідно до вимог КАС України, зокрема, позивач складати та подавати адміністративний позов (статті 104 106 КАС України).

Статтею 8 Закону України «Про держаний бюджет на 2015 рік», який діяв на час подання позовної заяви, встановлено, що з 1 вересня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1378 грн, таким чином 40 відсотків від цієї суми становить 551,20 грн.

За приписами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу подано договір про надання правової допомоги від 12 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом ОСОБА_1, який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю № 472 (а.с. 14, 15).

Згідно з умовами договору, адвокат зобовязується надати ОСОБА_2 послуги юридичного характеру, серед іншого підготувати, підписати і подати до суду позов, а ОСОБА_2 зобовязується оплатити ці послуги, із розрахунку, що розмір гонорару адвоката за одну годину не перевищує граничний розмір, встановлений у ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (пункти 2.1., 4.1. Договору) (а.с. 14).

Відповідно до наданого розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.40), позивачу надані консультації щодо характеру спору, правовий аналіз по предявленню позову (підготовка позову) та складання позову, кількість годин 3, вартість 551,20 грн за годину, усього 1653,60 грн, у той час як до стягнення пропонується сума менша, ніж передбачена договором, 1000 грн.

Оплата послуг з надання правової допомоги підтверджується квитанцією адвоката до прибуткового касового ордера серії 10 АААА № 412188/285 від 25 грудня 2015 року, тобто, витрати вже були здійснені, до їх присудження (а.с. 39).

Згідно зі ст. 94 КАС України Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, після повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи щодо правового характеру понесених позивачем судових витрат, суд приходить до висновку, що позивачем доведено підстави для їх компенсації, надано обґрунтований розрахунок цих витрат, а отже витрати позивача на правову допомогу, як і витрати по сплаті судового збору, належить стягнути з відповідача, який необґрунтовано порушив право позивача на примусове виконання рішення суду.

Керуючись статтями 3, 6-9, 14, 16, 69-71, 76, 79, 86, 87, 90, 94, 98, 158-163, 167 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_3 від 20 листопада 2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) по виконавчому листу № 2, виданому 13 жовтня 2015 року Шаргородським районним судом Вінницької області у справі № 152/807/15-а про зобовязання Шаргородського міського голови ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької областівідповідно до Закону України «Про звернення громадян» повторно розглянути заяву позивачів від 2 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ «Шаргород райагробуд» по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог - викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та зобовязання Шаргородського міського голови ОСОБА_4 та Шаргородської міської ради Вінницької областів межах їх повноважень виконати вимоги Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та вимоги Закону України «Про Загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012-2015 роки» для передачі гуртожитку, розташованого по вул. Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ «Шаргород райагробуд» у власність територіальної громади міста Шаргород.

Стягнути з бюджету Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень та судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Згідно зі статтями 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя І.Л.Строгий