Справа № 802/4079/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

13 січня 2016 р. Справа № 802/4079/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Мошняги В.І.

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 1: Євчук Г.В.

представника відповідача 2: Горецького Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі голови ліквідаційної комісії, Головного управління національної поліції у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, позивач) з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області в особі голови ліквідаційної комісії (далі - УМВС України у Вінницькій області, відповідач 1), Головного управління національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУ Національної поліції у Вінницькій області, відповідач 2) про:

- визнання протиправним та скасування наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 р. "По особовому складу" в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4, у запас Збройних сил за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з посади старшого інспектора з режиму секретності Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області;

- поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора з режиму секретності Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області, або - на іншій рівнозначній посаді будь-якого структурного підрозділу поліції, який найбільш територіально наближений та підпорядкований ГУ Національної поліції у Вінницькій області;

- стягнення з УМВС у Вінницькій області на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 р. по дату винесення судом рішення у справі, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 р. позивача звільнено з органів внутрішніх справ за пп. "г" п.64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів.

З даним звільненням позивач не погоджується, вказуючи про недотримання роботодавцем ряду вимог, передбачених трудовим законодавством. Зокрема, не попереджено про звільнення за два місяці та не запропоновано рівнозначну посаду, як того вимагають статті 40, 49-2 КЗпП України. Окрім того, норми Закону України «Про Національну поліцію» в частині звільнення особи під час перебування у відпустці, на думку позивача, суперечать національному законодавству, а тому не можуть бути застосовані. Також позивач вказує, що новостворене Головне управління Національної поліції у Вінницькій області є правонаступником УМВС України у Вінницькій області, а отже до нього переходять всі права та обов'язки останнього.

Ухвалою суду від 11.01.2016 р. закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення з Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 6.11.2015 р. по дату винесення рішення, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовільнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представники відповідачів проти позову заперечили та просили в його задоволенні відмовити, з підстав викладених у письмових запереченнях. Зокрема зазначили, що у визначений Законом України "Про Національну поліцію" порядок позивач повідомлена про наступне вивільнення та у трьохмісячний термін не подала будь-яких заяв, клопотань, рапортів про бажання працювати у поліції, як то передбачено пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону. Відтак, оскаржуваний наказ прийнятий у відповідності до чинного законодавства. Крім того, зазначили, що поновити позивача на вказаних у позові посадах є неможливим, оскільки посада старшого інспектора з режиму секретності Ладжинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області скорочена, а щодо "інших" зазначених у позові, то вимоги взагалі є неконкретизованими.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

26 червня 2013 р. наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №134 о/с ОСОБА_4 призначено на посаду старшого інспектора з режиму секретності Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області (на період відпустки по догляду за дитиною капітана міліції ОСОБА_5), увільнивши від посади інспектора по роботі з населенням та громадськими формуваннями сектору дільничних інспекторів міліції того ж міського відділу того ж УМВС (на період відпустки по догляду за дитиною капітана міліції ОСОБА_6), з 26 червня 2013 р.

З 22.10.2015 р., в зв'язку з народженням дитини, ОСОБА_4 перебуває у соціальній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Наказом начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 р. старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 згідно з п.10 та п.11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних Сил за пп. "г" п.64 (через скорочення штатів).

Не погоджуючись з даним наказом та бажаючи поновитись на посаді позивач звернулась з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 р. № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 р. (далі - Положення № 114).

Відповідно до пункту 1 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VІІІ, він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім, пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Отже, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону. При цьому, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

З аналізу наведеного видно, що передумовою отримання пропозиції щодо посад (рівнозначних, вищих або нижчих щодо посад, які обіймала особа під час проходження служби у міліції) є наявність (виявлення) бажання, яке на переконання суду, має бути оформлено письмово та подано у порядку, визначеному п.9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI, тобто протягом трьох місяців з дня опублікування Закону.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" опубліковано 06.08.2015 р. в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін щодо попередження про можливе звільнення слід рахувати з 7.08.2015 р. та протягом 3-х місяців з цього моменту особа могла виявити бажання працювати у поліції.

Як встановлено судом та підтверджено представником позивача в судовому засіданні ОСОБА_4 не зверталась ні до УМВС України у Вінницькій області, ні до ГУ Національної поліції Вінницькій області, ні до Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області у будь-якій формі з бажанням проходити службу в поліції.

Отже, позивач не скористалась наданим їй Законом № 580-VІІІ правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, що в силу даного Закону вважається не виявленням бажання на проходження служби в поліції.

Згідно пунктів 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. При цьому, перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

За сукупністю наведених обставин, враховуючи належне попередження позивача про можливість звільнення та не виявлення ним бажання (у встановлені законом строки) проходити службу у поліції, суд дійшов висновку, що УМВС у Вінницькій області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу начальника УМВС України у Вінницькій області №164 о/с від 06.11.2015 р. "По особовому складу" в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4, у запас Збройних сил за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, з посади старшого інспектора з режиму секретності Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області задоволенню не підлягають.

Посилання представника позивача на необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України в частині обов'язку попередження особи про звільнення, пропозиції іншої посади та заборони звільнення жінок, що мають дітей до трьох років, судом до уваги не беруться з наступних підстав.

Правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця, регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку Законом № 580-VІІІ та Положенням № 114. Відтак, саме цими нормами керувався відповідач приймаючи рішення про звільнення. Дана позиція, щодо застосування норм спеціального законодавства, викладена й у постанові Верховного суду України від 13.10.2009 р.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з цим, у пункті 17 Положення №114, зазначено вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Однак, як вже зазначалось вище, пунктом 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ, вказано, що перебування працівників у відпустці не є перешкодою для звільнення.

Вказана норма не визнана не конституційною, відтак застосовується судом при вирішені спору.

Окремо слід зазначити, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України.

Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Пунктом 3 частини першої статті 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17 жовтня 2002 року № 17-рп (щодо повноважності Верховної Ради України) визначення Верховної Ради України єдиним органом законодавчої влади означає, що жоден інший орган державної влади не уповноважений приймати закони.

Ще однією ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин. Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України.

Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Так, згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Щодо порядку застосування актів у разі суперечності правових норм, то слід зазначити, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Крім того, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Окрім того, усі закони мають вищу юридичну силу, яка полягає, зокрема, у тому, що у разі колізій між нормами закону і підзаконного нормативно-правового акту діють норми закону.

Отже при вирішені цього спору суд застосував норми спеціального законодавства та вважає, що у відповідності до них позивач завчасно повідомлена про майбутнє звільнення, бажання проходити службу у поліції не виявила, а перебування у відпустці не є перешкодою для звільнення в силу Закону № 580-VIІI .

Стосовно позовної вимоги про поновлення ОСОБА_4 на посаді старшого інспектора з режиму секретності Ладижинського міського відділу УМВС України у Вінницькій області, або - на іншій рівнозначній посаді будь-якого структурного підрозділу поліції, який найбільш територіально наближений та підпорядкований ГУ національної поліції у Вінницькій області, суд доходить висновку про відмову в її задоволенні виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 24 Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Оскільки судом не встановлено, що звільнення є незаконним, а тому підстави для поновлення відсутні.

Крім того, суд також звертає увагу на те, що процитована норма вказує на обов'язок поновлення особи саме на попередній посаді. З цього приводу слід зазначити, що відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України № 1388 від 6.11.2015 р. слід вважати такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємства МВС України.

В свою чергу, згідно тимчасового штату органів і підрозділів Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, затвердженого наказом Національної поліції №5 від 06.11.2015 р., у Ладижинському відділенні поліції відсутня посада старшого інспектора з режиму секретності, на якій перебувала ОСОБА_4

За наведених обставин, в досліджувана частина позовних вимог задоволенню не підлягає.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами належними та допустимими доказами доведено правомірність оскаржуваного рішення, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Згідно статті 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна