Справа № 802/3909/15-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 січня 2016 р. Справа № 802/3909/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Шевченка Р.В.

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідача: Бойка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області

про: визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 28 серпня 2015 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею 10,0000 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

За результатами розгляду поданого клопотання відповідач відмовив у наданні такого дозволу зазначивши, що місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, що не узгоджується із вимогами п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили суд задовольнити його у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував та просив відмовити у задоволенні адміністративного позову з урахуванням письмових заперечень (а.с. 72-74).

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи у їх сукупності, судом встановлено наступне.

19 червня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею 10,0000 га (8,0000 га та 2,0000 га) для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Листом № ДС-31-2-7777.3-4267/19-15 від 06 серпня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило у наданні дозволу з підстав не зазначення у клопотанні інформації про кількість членів фермерського господарства, наявність права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, не обґрунтовано розмір земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, не зазначено напрями, спеціалізація, виробництво сільськогосподарської продукції, наявність сільськогосподарської техніки, не надано диплому про освіту здобуту в аграрному навчальному закладі.

28 серпня 2015 року ОСОБА_4 повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок загальною площею 10,0000 га (8,0000 га та 2,0000 га) для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області в якому усунув недоліки на які посилався у своїй відмові відповідач.

Листом № ДС-31-2-7777.3-7391/19-15 від 16 жовтня 2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області відмовило у наданні дозволу зазначивши, що місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, що не узгоджується із вимогами п. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Суд, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та наданих у справу доказів, виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 ст. 118 вказаного Кодексу передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, вказаною нормою законодавства визначено вичерпний перелік підстав, для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Зі змісту оскаржуваної відмови слідує, що відповідачем, не наведено жодних підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, за яких позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки.

При цьому посилання відповідача, що розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель належними та допустимими доказами не підтверджено.

Також суд, не бере до уваги заперечення представника відповідача, щодо того, що земельні ділянки, які просить надати у користування позивач не є єдиним масивом з розташованими на них водними джерелами та лісовими угіддями, наближеними до існуючих шляхів, електро- і радіотелефонних мереж, газо- і водопостачальних систем та інших видів інженерної інфраструктури є порушенням вимог ч. 7. ст. 7 Закону України "Про фермерське господарство".

Однак, суд критично оцінює такі пояснення представника відповідача щодо підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, зважаючи на наступне.

Термін "єдиний земельний масив" введений Законом "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", однак його зміст чітко не визначений.

Разом з тим, вказаний Закон передбачає виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) єдиними земельними масивами двох видів. Перший з них являє собою сукупність суміжно розташованих індивідуальних земельних ділянок в одному полі чи групі компактно розташованих полів. Другий вид єдиного земельного масиву - це одна земельна ділянка, яка передається у спільну власність групі власників земельних часток (паїв).

Земельний масив - сукупність земельних ділянок сільськогосподарського призначення (сільськогосподарських угідь) придатних для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства та несільськогосподарських угідь, необхідних для їх обслуговування (зокрема, земель під польовими дорогами, меліоративними системами, господарськими шляхами, прогонами), що мають спільні межі та обмежені природними та/або штучними елементами рельєфу (автомобільними дорогами загального користування, полезахисними лісовими смугами та іншими захисними насадженнями, водними об'єктами тощо).

Виходячи з загального аналізу вказаних вище понять, а також враховуючи відсутність у чинному земельному законодавстві чіткого визначення поняття "єдиного земельного масиву", суд дійшов висновку, що земельні ділянки, дозволи на розроблення проекту землеустрою для ведення фермерського господарства, становлять сукупність індивідуальних земельних ділянок в групі компактно розташованих полів, які знаходяться в межах території Балабанівської сільської ради Оратівського району, а тому є єдиним земельним масивом.

Таким чином, відповідачем клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення фермерського господарства не розглянуто, натомість прийнято необґрунтовану відмову.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області з непередбачених законом підстав відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність площею 10,0000 га для ведення фермерського господарства, розташованих на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Відтак, адміністративний позов в частині визнання незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № ДС-31-2-7777.3-7391/1915 від 16 жовтня 2015 року у наданні дозволу ОСОБА_4 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області належить задовольнити.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, необхідно зазначити, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, з урахуванням наявності в суду права при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчити певні дії, а також беручи до уваги протиправність відмови суб'єкта владних повноважень у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, суд дійшов висновку, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, який може бути застосований при прийнятті рішення у даній адміністративній справі.

Згідно із ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу вимог ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат у справі суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати незаконною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену в листі № ДС-31-2-7777.3-7391/1915 від 16 жовтня 2015 року у наданні дозволу ОСОБА_4 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 10 га для ведення фермерського господарства на території Балабанівської сільської ради Оратівського району Вінницької області.

Стягнути на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 974 (дев`ятсот сімдесят чотири) гривні 40 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна