Справа № 2а-5655/11
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Київ К/800/28202/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про перерахунок пенсії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року, -
у с т а н о в и л а :

У грудні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ОВК), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ГУ ПФУ) в якому, з урахуванням змінених позовних вимог, просив визнати протиправною бездіяльність та зобов`язати відповідача здійснити йому перерахунок та виплату пенсії з урахуванням її підвищення на 350 відсотків мінімальної пенсії за віком із розрахунку прожиткового мінімуму для непрацездатних громадян, починаючи з 1 січня 2007 року (далі спірний перерахунок).
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що розмір призначеної та виплачуваної йому пенсії не відповідає вимогам закону, а тому просив задовольнити позов і зобов`язати ГУ ПФУ здійснити спірний перерахунок.
Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 липня 2011 року, позов задоволено в повному обсязі.
Оскаржуваною постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивач не має права на спірний перерахунок, а відповідач, відмовляючи у здійсненні такого, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
Судами встановлено, що позивач є інвалідом війни 2 групи, йому призначена і виплачується пенсія за вислугу років на підставі Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ, в редакції спірного періоду).
Так, відповідно до частини 4 статті 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон № 3551-ХІІ, у редакції, яка діяла в період виникнення у позивача права на пенсію) інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 400 процентів мінімальної пенсії за віком, II групи - 350 процентів мінімальної пенсії за віком, III групи - 200 процентів мінімальної пенсії за віком.
Пунктом 3 розділу І Закону України від 5 жовтня 2005 року № 2939-IV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» частину четверту статті 13 Закону № 3551-ХІІ викладено в такій редакції: інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Зазначені зміни відповідно до Прикінцевих положень цього Закону набрали чинності з 1 січня 2006 року.
Частиною третьою статті 63 Закону № 2262-ХІІ передбачено, що всі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв`язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що з 1 січня 2006 року у зв`язку зі зміною складових грошового забезпечення розмір підвищення до пенсії позивачу як інваліду війни ІІ групи становить 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Як правильно встановлено судами під час розгляду справи позивачу, починаючи з 1 січня 2006 року, виплачується підвищення до пенсії як інваліду ІІ групи у розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законами України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та від 19 грудня 2006 року № 489-V «Про Державний бюджет України на 2007 рік», що узгоджується з вимогами частини 4 статті 13 Закону № 3551-ХІІ, в редакції, чинній в період спірних правовідносин.
За таких обставин, починаючи з 1 січня 2006 року у ГУ ПФУ відсутні правові підстави для нарахування і виплати позивачу підвищення до пенсії у більшому розмірі.
Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2014 року (справа № 21-322а14).
З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.
За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2013 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало