Справа № 809/4366/15
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" січня 2016 р. Справа № 809/4366/15

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Боршовського Т.І., суддів: Григорука О.Б., Черепія П.М.,

за участю секретаря судового засідання Ферштей А.М.

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів Заника М.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства юстиції України

до Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області

про скасування наказів, поновлення на посаді, виплату середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

01.12.2015 року ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (надалі - відповідач 1, МЮ України), до Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (надалі - відповідач 2, ГТУЮ в Івано-Франківській області), в якому просить суд: скасувати накази Міністерства юстиції України № 3827/к від 10.11.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1" та Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області № 1544/6 від 10.11.2015 року "Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 10 листопада 2015 року № 3827/к "Про звільнення ОСОБА_1"; поновити позивача на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області; зобов'язати відповідачів виплатити позивачу середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідачів солідарно моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) згідно заяви про звільнення за згодою сторін, яка була написана ще при прийнятті ОСОБА_1 на посаду, без зазначення дати її написання та строку звільнення. Також вказує на те, що на день його звільнення він перебував на лікуванні, а тому ніяк не міг написати заяву про звільнення та подати її Міністерству юстиції України, а тому відсутні підставі для висновку про те, що сторони трудового договору дійшли згоди щодо строку звільнення - 10.11.2015 року. Окрім цього, позивач зазначає про те, що незаконне звільнення його з роботи завдало йому моральних страждань внаслідок усвідомлення протиправності дій відповідачів щодо позбавлення його права на працю, приниження ділової репутації та престижу як керівника, відсутності впевненості у забезпечення сім»ї як основного годувальника.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідачів проти позову заперечив з підстав, наведених в письмових запереченнях. Зокрема, відповідачі вказують на те, що позивача звільнено із дотримання усіх норм трудового законодавства, так як заява про звільнення за угодою сторін написана особисто позивачем, її умови погоджені Міністром юстиції України, тобто оскаржені накази прийняті за дотримання вимог п.1 ст. 36 КЗпП України. Також представник відповідачів вказав на те, що сторонами трудового договору було узгоджено строк звільнення, а саме день винесення відповідного наказу. Таке розуміння строку припинення договору узгоджується з положеннями статей 251, 252 Цивільного кодексу України щодо визначення поняття «терміну», який дає можливість встановити дату звільнення в трудових відносинах, а саме, що строком звільнення може бути певний період у часі, з настанням якого пов'язана певна дія чи подія, яка має юридичне значення. В даному випадку сторонами досягнуто згоди, шляхом подання позивачем заяви та її погодження роботодавцем, строку звільнення: датою звільнення є дата підписання наказу. Представник відповідачів просив суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Розглянувши адміністративний позов, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідачів, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали справи, суд встановив таке.

З 14.05.2002 року позивач перебував в трудових відносинах із відповідачем 2 на різних посадах, що підтверджується відомостями з копії трудової книжки позивача (а.с.16-22), копії особової картки позивача (а.с.138-140, 187-192).

Наказом Міністерства юстиції України № 1510/К від 13.05.2015 ОСОБА_1 призначений на посаду заступника начальника головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби із збереженням 10 рангу державного службовця як такий, що пройшов конкурсний відбір, з випробувальним терміном 6 місяців (а.с.11,163).

Відповідачем 1 подано суду копію заяви ОСОБА_1 без зазначення дати, адресовану Міністру юстиції України Петренку П.Д. із таким змістом: «Прошу звільнити мене з займаної посади за згодою сторін, датою звільнення прошу вважати дату підписання наказу» (а.с.179). Вказана заява містяться три підписи, біля одного з яких вказано «ОСОБА_1». Інші підписи не ідентифіковані. Також у вказаній заяві немає дати її прийняття (реєстрації), резолюції щодо її виконання. Позивач в судовому засіданні, оглянувши копію цієї заяви, визнав факт її написання та відповідність оригіналу заяви. Представник відповідачів надав суду пояснення про те, що ні законодавством України, ні внутрішніми локальними актами Міністерства юстиції України не передбачено обов'язковості реєстрації такої заяви працівника, адресованої роботодавцю.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивача 10.11.2015 року останній перебував на листку тимчасової непрацездатності, що підтверджується копією листка непрацездатності серії АГЧ 338766 за №338528 (а.с.25).

На підставі вищевказаної заяви та подання директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Терлецької О.О. про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області без номера та дати (а.с.178), наказом Міністра юстиції України за № 38274/К від 10.11.2015 року позивача звільнено з роботи 10 листопада 2015 року за угодою сторін.

Наказом відповідача 2 за № 1544/6 від 10.11.2015 року оголошено наказ відповідача 1 № 38274/К від 10.11.2015 року та прийнято рішення організаційно-розпорядчого характеру, пов'язані зі звільнення позивача з посади (а.с.13-14)

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Статтею 43 Конституції України, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-XII, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими Кодексом законів про працю України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статті 36 КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В пункті 8 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховного суду України роз'яснив, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 Кодексу законів про працю України).

Таким чином, з огляду на зміст вказаних вище норм закону, для припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України сторонами необхідно досягти згоди щодо підстави та строку з якого договір вважатиметься припиненим, а отже, й припиненими трудові права та обов'язки сторін, окрім тих, які пов'язані з наслідками припинення договору.

Обчислення строків, передбачених Кодексом законів про працю України регламентовано статтею 241-1 цього Кодексу. Частиною 1 цієї Статті передбачено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. З огляду на наявність в трудовому законодавстві норми, яка визначає перебіг та обчислення строків виникнення і припинення трудових прав та обов'язків, суд не може погодитися з запереченням відповідача щодо досягнення сторонами згоди щодо строку припинення договору з посиланнями на норми цивільного законодавства, оскільки на переконання суду відсутні правові підстав для застосування до спірних правовідносин за аналогією закону норм статей 251, 252 Цивільного кодексу України. Також суд вважає за необхідне вказати на те, що з огляду на зміст статті 241-1 КЗпП України, викладене в заяві позивача формулювання строку припинення трудового договору за згодою сторін: «датою звільнення прошу вважати дату підписання наказу», та сам факт прийняття наказу про звільнення відповідачем 1, не можна вважати досягненням сторонами згоди щодо строку припинення трудового договору, оскільки згідно вказаних вимог трудового законодавства такий строк має бути чітко сторонами погоджений в роках, місяцях, тижнях або днях. В даному випадку, строк припинення трудового договору та його перебіг, на час написання позивачем заяви, не міг бути йому відомий, та повністю залежав від волі роботодавця. При цьому, позивачу не могло бути відомо коли такий момент у часі (рік, місяць, тиждень, день), а саме прийняття відповідачем 1 наказу про звільнення з посади, настане.

Таким чином, оскільки заява ОСОБА_1 не містить дати її написання, строку з якого має бути припинений трудових договір, а також сторонами не подано будь-яких інших доказів, які б свідчили про уточнення позивачем та погодження відповідачем 1 строку з якого трудовий договір припиняється, то в розумінні пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України відсутня повна згода сторін на звільнення позивача за угодою сторін.

Такий висновок суду, відповідає правовій позиції в подібних правовідносинах, викладеній в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 10.06.2014 року у справі № К/800/63789/14 та від 11.08.2015 року у справі № К/800/10497/15.

Таким чином, фактично звільнення позивача, тобто розірвання трудового договору відбулося з ініціативи власника або уповноваженої ним особи, без дотримання підстав та порядку, передбачених статтями 40-43-1 Кодексу законів про працю України.

З огляду на вказане, наказ Міністерства юстиції України № 3827/к від 10 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності відповідної правої підстави, встановленої законом. Також суд не може визнати такий наказ прийнятим з дотриманням критеріїв обґрунтованості та добросовісності. Таким чином, наказ № 3827/к від 10 листопада 2015 року належить скасувати. Як наслідок, є протиправним та підлягає скасуванню й наказ відповідача 2 № 1544/6 від 10.11.2015 року.

Правові наслідки незаконного звільнення працівника з роботи передбачені статтею 235 Кодексу законів про працю України. Так згідно вказаної статті Кодексу в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 4 вказаного порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два останні місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

Отже, позивача належить поновити на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 10 листопада 2015 року.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідачів виплатити позивачу середньомісячний заробіток, то з огляду на зміст частини 2 статті 235 КЗпП України, враховуючи перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем 2, належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1, буде прийняття судом рішення про стягнення з відповідача 2 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Прийняття такого рішення судом відповідатиме компетенції суду, передбаченій частиною 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, та узгоджуватиметься з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладеними в пункті 10.4 постанови «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 року № 7.

Вимушений прогул у зв'язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 рахується судом з 11.11.2015 року (наступний день за днем звільнення) по 20.01.2016 (день ухвалення судом цього рішення). Отже, кількість днів вимушеного прогулу становить 49 днів.

Згідно з довідкою Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківькій області № 09-14/79 від 14.01.2016 року середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складала 3789,78 грн., середньоденна заробітна плата - 216,53 грн. (а.с. 136). Судом не встановлено невідповідності розрахунку вказаних у довідці сум Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.2005 року.

Таким чином, сума вимушеного прогулу позивача складає 10609,97 грн. (49 робочих днів помножити на 216,53 грн. середньоденного заробітку).

Отже, суд дійшов висновку задовольнити позов в цій частині позовних вимог та стягнути з Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 10609,97 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідачів солідарно моральної шкоди в розмірі 200000 грн., то суд вважає, що позов в цій частини не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

В постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Пленум Верховного Суду України в пункті 4 вказав, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В пункті 9 цієї Постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, позивачем не подано суду відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яких доказів в підтвердження вищевказаних обставин та розрахунку моральної шкоди. Вказане позбавляє суд можливості встановити факт завдання позивачу моральної шкоди незаконним звільненням позивача з роботи, та провести розрахунок її розміру згідно з критеріями, встановленими статтею 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини третьої статті 94 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011року № 3674-VI.

Оскільки відповідачами не подано доказів, понесеннями судових витрат, тому в суду немає правових підстав для їх розподілу на користь відповідачів.

Щодо відшкодування позивачу за рахунок відповідачів витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн., то суд зазначає таке

Згідно статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат, які за результатами розгляду справи розподіляються між сторонами за правилами, врегульованими статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 Кодексу адміністративного судочинства України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Позивачем не доведено, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн., сплачена згідно квитанції № 002102 від 30.11.2015 року на користь адвоката ОСОБА_2 відповідає граничному розміру, визначеному Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Таким чином, позивач не довівши факту відповідності заявленої до стягнення суми законодавчо встановленому граничному розміру витрат на правову допомогу, не подавши суду розрахунку таких витрат, а також їх складових, без належного правового обґрунтування заявив вимоги про відшкодування 15000 грн. витрат на правову допомогу.

Оскільки з поданих позивачем договору про надання правової допомоги від 30.11.2015 року, квитанції № 002102 від 30.11.2015 року, неможливо встановити об'єми, кількість та види конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем, то у задоволені його вимоги в частині розподілу витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, належить відмовити.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції в подібних правовідносинах, викладеній в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 30.10.2014 року № Д/800/11/14 та від 24.12.2014 року № К/800/19221/13.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2), поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3789,78 грн. підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства юстиції України № 3827/к від 10.11.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1» та наказ Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області № 1544/6 від 10.11.2015 року «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України від 10 листопада 2015 року № 3827/к «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з 10 листопада 2015 року.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (код 34844679, місцезнаходження: 76018, Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Грюнвальдська, 11) на користь ОСОБА_1 (номер НОМЕР_1, місце проживання: 76005, АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10609 (десять тисяч шістсот дев'ять) гривень 97 копійок.

В задоволенні позову в решті позовних вимог відмовити.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській та стягнення з Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3789 (три тисячі сімсот вісімдесят дев'ять) гривень 78 копійок виконати негайно.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий-суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

судді /підпис/ Григорук О.Б.

/підпис/ Черепій П.М.

Постанова складена в повному обсязі 22.01.2016.