Справа № 759/17216/15-а
Суддя: Коваль О. А.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

пр. № 2-а/759/21/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Коваль О.А. при секретарі Ярмощук К.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва в якому просить визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва щодо не призначення йому пенсії за віком та зобов'язати відповідача призначити, виплачувати йому таку пенсію за віком з 22.09.2015 року, обгрунтовуючи вимоги тим, що до 2002 року він ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживав у АДРЕСА_1, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. 22.09.2015 року його представник звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, проте листом № 1987/8-п від 21.10.2015 року у призначенні такої йому було відмовлено, тоді як таку бездіяльність щодо її не призначення позивач вважає протиправною, у зв»язку з чим просить вказаний позов задовольнити.

Сторона позивача в судове засідання не з»явилася, по розгляд справи повідомлена належним чином, письмо просять розглядати вказаний позову без їх участі, що викладено в самому позові.

Представник Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, у їх задоволенні просила відмовити, суду пояснила, що наразі законодавством України питання призначення пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон не врегульовано. Крім того, таку заяву про призначення пенсії було направлено представником позивача поштою, тоді як таку необхідно подавати безпосередньо до Управління Пенсійного фонду України. Крім того, позивачем не були подані документи про заробітну плату, а також довідку про місце реєстрацію особи. Замість поспорту громадянина України, подано копію паспорту для виїзду за кордон. Також немає відомостей про те, що позивач не отримує пенсію ще в якомусь із управлінь Пенсійного фонду України або в країні Ізраїль, у зв»язку з чим вважає вимоги позивача про призначення йому пенсії необгрунтованими та безпідставиними.

Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 2002 року проживав у АДРЕСА_1. Надалі виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, однак є громадянином України та перебуває на консульському обліку посольства України.

22.09.2015 року представник позивача - ОСОБА_2 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 за віком.

Листом № 1987/8-П від 21.10.2015 року Управлінням Пенсійного фонду України повідомлено, що питання виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за її межі потребує врегулювання, тому підстав для первинного призначення пенсії на території України немає.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створення мережі державних, комунальних, приватних закладів за догляду за непрацездатними.

Згідно п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно наданих документів вбачається, що позивач є громадянином України, на час звернення за призначенням пенсії вік позивача складає 68 років, стаж його відповідає ст. 26 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується наданою трудовою книжкою та копією паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Тому, з огляду на вищезазначені норми позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №25-рп/2009 від 07.10.09 р. положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та згідно з його п.2 втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно цього ж рішення Конституційного Суду України право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як встановлено ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, непроживання позивача на тереторії України, чи-то відсутність механізму врегулювання вказаного питання, не позбавляє останнього права на пенсію.

Відповідно до ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку № 22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 1.3 вказаного Порядку також визначено, що заява про призначення пенсії громадянам України, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника, або надсилається поштою до органів, що призначають пенсію, визначених постановою правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-4 "Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581 (далі - постанова).

Що вказує на існування механізму направлення відповідної заяви поштою до органів, що призначають пенсію.

Крім того, згідно п. 1.7. днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

З огляду на, що суд вважає, що особа не може бути позбавлена права на призначення пенсії, якщо таку заяву про призначення пенсії було подано поштою, а не безпосередньо до управління Пенсійного фонду України, враховуючи в даному випадку і те, що позивач постійно проживає за межами України, зокрема в країні Ізраїль. Враховується судом в даному випадку і те, що така можливість щодо направлення відповідної заяви на призначення пенсії поштою також передбачена Порядком № 22-1 , тоді як зазначення в п. 1.3 виключно осіб, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя не можуть звужувати права інших осіб, які фактично також проживають за межами тереторії України.

Слід вказати і те, що Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва відмовляючи в призначенні позивачу пенсії, згідно листа від 21.10.2015 року за № 1987/8-П взагалі такої підстави для відмови в призначенні йому пенсії не наводило, лише при розгляді вказаного спору на такі обставини став вказувати представник Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва, що також оцінюється судом відповідним чином.

Посилання відповідача на відсутність відомостей про те, що позивач не отримує пенсію в іншому управлінні Пенсійного фонду України або в Державі Ізраїль є необґрунтованими, оскільки Порядком № 22-1 не передбачено при подачі заяви про призначення пенсії додавати документ, що засвідчує те, що особі дійсно раніше не призначалась пенсія.

Стосовно заперечень представника відповідача відносно подачі копії паспорту громадянина для виїзду за кордон суд також оцінює критично, оскільки відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка набула право на пенсію за віком відповідно до цього Закону, але після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, виявила бажання працювати і одержувати пенсію з більш пізнього строку, пенсія за віком призначається з урахуванням страхового стажу на день звернення за призначенням пенсії з підвищенням розміру пенсії за віком, обчисленого відповідно до статті 27 цього Закону.

Отже, судом встановлено, що позивач в порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та в спосіб, передбачений Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, звернувся, через представника, який діє на підставі виданої йому нотаріально посвідченої довіреності, за призначенням пенсії, надавші всі необхідні документи, тоді як таку пенсію йому не було призначено, з огляду на що така бездіяльність відповідача є неправомірною. Крім того, з огляду на вище викладене, суд дійшов висновків, що належним способом захисту порушеного права буде зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком, згідно поданої заяви від 22.09.2015 року, що також узгоджується із приписами ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» , у зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 24, 46 Конституції України, ст.ст. 8, 26, 29, 44, 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статтями 9, 11, 69-71, 72, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва щодо не призначення пенсії за віком ОСОБА_1.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Святошинському районі м. Києва призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 згідно поданої заяви від 22 вересня 2015 року.

Оскільки сторони не були присутні під час проголошення постанови, така може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Святошинський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя