Справа № 802/3681/15-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3681/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Матохнюк Д.Б.

13 січня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю:

секретаря судового засідання: Стаднік Л.В.,

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: Черпітяк О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області (Вінницька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішенння від 17 червня 2015 року №1091-17.

30 вересня 2015 року Вінницький окружний адміністративний суд прийняв постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану постанову та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача про задоволення апеляційної скарги заперечила, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено те, що згідно облікової картки приватного ТЗ НОМЕР_3, ОСОБА_2 є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 р.в., №кузова НОМЕР_2, який зареєстровано за позивачем 15 серпня 2012 року.

Відповідно до довідки управління ДАІ №9/4-10313 від 13 серпня 2015 року автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 р.в., н.з. НОМЕР_3, кузов НОМЕР_2 знаходиться в угоні.

Так, 17 червня 2015 року Вінницькою ОДПІ на підставі п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України, прийнято податкове повідомлення - рішення в №1091-17, яким позивачу визначено позивачу суму податкового зобов'язання із транспортного податку в сумі 25000 грн.

Не погоджуючись з податковим-повідомленням рішенням позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про те, що податкове повідомлення-рішення відповідача прийнято обґрунтовано, в межах та спосіб, що передбачені законами України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1, пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України (ПК України) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Так, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (п.267.4 ПК України). Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (пп.267.6.1 п. 267.6 ст.267 ПК України) на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, наданих органами внутрішніх справ (пп.267.6.3 п.267.6 ст.267 ПК України).

Тобто, податкові органи обчислюють податкове зобов'язання платникам транспортного податку на підставі отриманих відомостей про зареєстровані транспортні засоби, згідно критеріїв, визначених Податковим кодексом України, за такими платниками податку (фізичними та юридичними особами).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, за позивачем зареєстровано автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 р.в., №кузова НОМЕР_2, об'єм двигуна якого перевищує 3000 куб.см, д.н.з. НОМЕР_1, який відповідає критеріям, визначеним п. 267.2 ст. 267 ПК України. З огляду на викладене, ОСОБА_2 відповідає необхідним критеріям для визначення його платником транспортного податку, в зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення формально на момент його винесення відповідало вимогам законодавства України.

Проте, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, вищезазначений автомобіль позивача було викрадено невстановленими особами 10 грудня 2012 року. Зазначена обставина, як і та, що викрадений автомобіль позивачем не знятий з реєстрації, сторонами спору не заперечується.

Згідно вимог Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що є об'єктами оподаткування.

Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що конструкція норми п. 267.2 ст. 267 ПК України дає теоретичні підстави для висновку, якого дотримується в ході судового розгляду справи відповідач, а саме: обов'язок зі сплати транспортного податку існує в незалежності від того, що об'єкт оподаткування вибув з володіння власника поза волею останнього (викрадений), оскільки визначений законодавцем обов'язок сплати транспортного податку безпосередньо пов'язаний з фактом реєстрації транспортних засобів за фізичними/юридичними особами з чим погодився суд першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що таке буквальне тлумачення податковим органом та судом першої інстанції конкретної статті ПК України, окремо від інших вимог законодавства, суперечить нормам, які встановлені Конституцією, загальними положеннями Податкового кодексу України. Крім того, відповідачем та судом першої інстанції не враховано сутність цього податку, як податку з майна, що безпосередньо пов'язаний з фактом володіння цим майном.

Частино 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, вищезазначена норма Основного Закону вимагає від посадових осіб суб'єктів владних повноважень, в даному випадку податкового органу, керуватися не лише буквою Закону, а й насамперед його змістом.

Так, Податковий кодекс України за своїм призначенням визначає правила оподаткування, разом з тим його положення побудовані таким чином, що презюмують наявність всіх необхідних елементів для встановлення та, відповідно, виконання платниками податку свого обов'язку. Законодавець не зобов'язаний спеціально для контролюючих органів визначати випадки, за яких визначення податкового зобов'язання та відповідно вимога його сплати, є незаконним.

Відтак, посилання відповідача на законопроект, яким передбачається внесення змін до ПК України щодо звільнення від транспортного податку осіб, у яких викрадено автомобіль, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаним законопроектом не змінюється порядок сплати транспортного податку та його елементи, а лише фіксується на рівні Закону відсутність обов'язку зі сплати транспортного податку особами, які не мають можливості користуватися об'єктом оподаткування внаслідок його викрадення. Прийняття зазначеного законопроекту парламентом, на думку суду, всього лише на законодавчому рівні усуне суперечності між конструкцією норми закону та сутністю транспортного податку як податку на майно.

При цьому, транспортний податок є різновидом податку на майно, який встановлюється для власників такого майна (транспортних засобів) або осіб, що використовують його на відповідній правовій підставі.

В свою чергу, норми ПК України про оподаткування конкретним податком не можуть суперечити нормам загальної частини цього ж Кодексу. У зв'язку із цим для правильного вирішення спірного питання підлягають дослідженню загальні положення ПК України, а такожвимоги інших нормативно-правових актів.

Відповідно до ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно із ст. 22 ПК України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Тобто, ознаками платника податку є дотримання всіх або принаймні однієї правомочності, що становлять зміст права власності: володіння та/або користування та/або розпорядження (довірча власність).

Відповідно до ст.ст. 316-321 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов'язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказані норми фактично розкривають та деталізують зміст ст. 41 Конституції України.

Тобто, вищенаведені норми визначають те, що обов'язок власника сплачувати податок на майно (власність зобов'язує) кореспондується з можливістю такого власника володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном.

Згідно із ст. 267 ПК України платником транспортного податку є особа, за якою зареєстровано транспортний засіб, тобто - власник майна, який має можливість ним володіти, користуватися та розпоряджатися. Об'єкт оподаткування - автомобіль, який використовується до 5-ти років, та який має об'єм двигуна понад 3000 см.куб., тобто - майно, володіння, користування та розпорядження яким здійснює власник відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Тобто, визначальним, як для вимог ПК України, так і ЦК України, є встановлення обставин, які б, зокрема, встановлювали обов'язок власника нести тягар утримання майна, в даному випадку сплачувати податок за це майно. Проте, у разі протиправного вибуття майна з володіння власника у останнього припиняється обов'язок і щодо утримання цього майна аж до моменту його повернення власнику.

При цьому, посилання на норми ЦК України є правомірним та не суперечить вимогам ч.2 ст. 1 ЦК України про незастосування до податкових відносин цивільного законодавства, оскільки в даному випадку йдеться про визначення критеріїв суб'єкта та об'єкта оподаткування, які, в свою чергу, встановлені Податковим кодексом України на підставі актів цивільного законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відсутність обов'язку сплати транспортного податку в особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, однак цей транспортний засіб викрадений, підтверджується також системним аналізом положень Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» від 07 вересня 1998 року №1388 (Порядок).

Так, згідно вимог чинного законодавства України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В окремих випадках момент набуття права власності пов'язується з державною реєстрацією (нерухоме майно). В інших випадках, як правило, моментом набуття права власності є передання особі майна.

Водночас, вищезазначеним Порядком передбачена обов'язкова державна реєстрація транспортних засобів, без якої експлуатація таких транспортних засобів заборонена (абз.2 п.7). Так, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) цих транспортних засобів.

Таким чином, державній реєстрації підлягає майнове право особи - власника транспортного засобу, та згідно вищенаведених вимог Порядку реєстрації є обов'язковим. Проте, факт державної реєстрації сам по собі не може бути підставою для покладання на власника зареєстрованого за ним майна обов'язку сплати податків, якщо вказане майно вибуло з володіння власника внаслідок викрадення, оскільки таке твердження суперечило б цілям, які переслідувала держава, встановлюючи обов'язковість державної реєстрації транспортних засобів.

Так, мета з якою здійснюється державна реєстрація транспортних засобів визначена у п.3 вищезазначеного Порядку, а саме: здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів; дотримання законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); використання транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану; ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Таким чином, державна реєстрація транспортного засобу хоча і використовується для вимог податкового законодавства, оскільки відповідно до даних, внесених до реєстру, визначаються платники транспортного податку, разом з тим не може бути визначальною для покладення обов'язку сплати податку особами, які внаслідок вчинених стосовно них злочинних дій позбавлені правомочностей (володіння, користування, розпорядження) власника майна, яке є об'єктом оподаткування.

Більше того, положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів не тільки не зобов'язують власників зняти з обліку викрадені у них транспортні засоби, але й фактично унеможливлюють такі дії.

Так, відповідно до п.40 Порядку зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника тощо. Такий огляд оформляється відповідним актом, засвідчується підписом посадової особи, що скріплюється печаткою підрозділів Державтоінспекції.

Згідно із п. 45 Порядку зняття з обліку транспортних засобів без їх огляду уповноваженою особою Державтоінспекції можливе лише внаслідок вибракування (знищення) цих транспортних засобів. В такому випадку до підрозділів Державтоінспекції здаються номерні знаки та реєстраційні документи на такий транспортний засіб.

Таким чином, колегія суддів зауважує на тому, що позивач внаслідок викрадення у нього транспортного засобу позбавлений можливості виконати вимоги Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та надати підрозділу Державтоінспекції автомобіль та номерні знаки на нього.

Дана обставина також підтверджується наданим позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції листом від 12 січня 2016 року територіального сервісного центру №0541 регіонального сервісного центру у Вінницькій області Міністерства внутрішніх справ України.

Таким чином, помилковим являється висновок суду першої інстанції, стосовно того, що податковий орган правомірно встановив обов'язок сплати позивачу транспортного податку за відсутності у володінні та користуванні позивача самого об'єкту оподаткування .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2015 року, - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Вінницької області №1091-17 від 17 червня 2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в сумі 1827 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 січня 2016 року.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.