Справа № 822/6015/15
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/6015/15

Головуючий у 1-й інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

12 січня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

секретар судового засідання: Лиса С.Д.,

за участі:

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Куліка С.М., Повх О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2015 року громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованої постанови.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив вимоги, що в ній викладені, задовольнити.

Представники відповідача заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час проведення на території міста Хмельницького 16 жовтня 2015 року профілактичних заходів щодо нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері на території речового ринку міста Хмельницького було виявлено факт перебування громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 з порушенням строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України. На підставі, уповноваженою особою Державної міграційної служби України 16.10.215 року, складено протокол про адміністративне правопорушення.

Громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 змушений був покинути територію України не пізніше ніж 27.09.2015 року. Разом з тим, позивач добровільно у встановлений законодавством термін територію України не залишив перейшовши на нелегальне становище.

За вказане правопорушення ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 203 КУпАП та винесено постанову ПР МХМ 018546 від 16.10.2015 року про накладення адміністративного стягнення, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 грн.

Вказаний штраф позивач сплатив 16.10.2015 року, що підтвердив наданою копією квитанції №КП-119/1 від 16.10.2015 року.

16 жовтня 2015 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийнято Рішення №31 про примусове повернення з України громадянина республіки Туреччина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця Республіки Туреччина, який прибув на територію України 30.07.2015 року через КПП "Одеса" у приватних справах. Вказаним рішенням також заборонено позивачу подальший в'їзд в Україну на термін 3 роки.

ОСОБА_2 не погодився із вказаним рішенням відповідача в частині заборони в'їзду на територію України та звернувся до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено факт порушення позивачем вимог Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" шляхом ухилення від виїзду з України після закінчення визначеного йому терміну перебування.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 9 ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон) іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави (ч. 3 ст. 3 Закону).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 року №329, якою затверджено Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Турецької Республіки про умови взаємних поїздок громадян, відповідно до якої громадяни держави однієї Сторони в'їжджають, виїжджають, прямують транзитом і перебувають на території держави іншої Сторони без віз на підставі дійсних проїзних документів, зазначених у додатку до цієї Угоди, за умови, що строк їхнього безперервного перебування не перевищує тридцяти (30) днів від дати їхнього в'їзду. При цьому сумарний термін їх перебування на території держави іншої Сторони не повинен перевищувати дев'яносто (90) днів протягом ста вісімдесяти (180) днів.

Згідно п.п. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території, не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до Аналізу дати штампів в'їзду-виїзду з України станом на 16.10.2015 року в паспортному документі НОМЕР_1 громадянина Турецької Республіки ОСОБА_2 на предмет виявлення порушень міграційного законодавства України під час відвідувань України відповідно до Постанови КМУ від 15.02.2012 року №150, встановлено ряд порушень, а саме на час виїзду 06.05.2013 року - термін перебування 31 день, виїзд 07.01.2014 року - 86 днів (виявлено порушення в сукупності двох в'їздів - перебування впродовж 122 днів, замість дозволених 90 днів впродовж 180), виїзд 02.10.2014 року - 60 днів (виявлено порушення в сукупності двох в'їздів - перебування впродовж 130 днів, замість дозволених 90 днів впродовж 180 та порушення в недотриманні строку дії візи та виїзду з України через 35 днів після закінчення строку дії візи), виїзд 07.05.2015 року - 82 дні (виявлено порушення в сукупності двох в'їздів - перебування впродовж 129 днів, замість дозволених 90 днів впродовж 180), в'їзд (віза Y02220819) 24.05.2015 року (порушення відповідно до Постанови КМУ від 15.02.2012 року №150 в зв'язку з використанням дозволеного строку перебування - 90 днів у двох попередніх в'їздах), виїзд 14.07.2015 року - 52 дні (виявлено порушення в сукупності трьох в'їздів - перебування впродовж 181 день, замість дозволених 90 днів впродовж 180 та порушення в недотриманні строку дії візи та виїзду з України через 34 дні після закінчення строку дії візи).

Таким чином, позивач неодноразово порушував терміни перебування на території України, що виникає сумніви щодо дотримання позивачем Законів України при подальшому перетині кордону та перебування на території України. Крім того, як встановив суд першої інстанції, доказів зайняття ОСОБА_2 на території України підприємницькою діяльністю, наявності у позивача родичів на території України, чи будь яких інших підстав, які можуть вплинути на обмеження його прав шляхом заборони в'їзду на територію України позивачем не надано.

Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону, водночас, слід звертати увагу, що наведені у даній статті підстави, стосуються лише осіб, які в'їжджають в Україну.

Разом з цим, стаття 26 Закону передбачає також можливість заборони щодо подальшого в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, щодо яких прийнято рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну.

Так, згідно ст.26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.

Таким чином є помилковими посилання позивача на те, що відповідач при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України повинен керуватись виключно підставами які визначені в ст.13 Закону.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 198 та статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 19 січня 2016 року.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Смілянець Е. С.