Справа № 805/2754/15-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Кравченко Т.О.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2016 року справа №805/2754/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Ястребової Л.В., суддів: Ляшенко Д.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 р. у справі № 805/2754/15-а за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного управління Державної казначейської служби України в Донецькій області про стягнення витрат службового відрядження, суми компенсації втрати частини доходів та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (надалі - відповідач-1) якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив: визнати неправомірною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області щодо невиплати заборгованості по витратах на відрядження ОСОБА_2; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_2 суму заборгованості по витратах на відрядження у розмірі 2 647, 62 грн., суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 1 521,97 грн., моральну шкоду в розмірі 26 476,20 грн. (а.с. 40-41).

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року залучено до участі у справі у якості другого відповідача Головне управління Державної казначейської служби (надалі - відповідач - 2) (а.с. 46-47).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірною бездіяльність Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яка полягала у невідшкодуванні ОСОБА_2 витрат на службове відрядження у сумі 2 397,62 грн.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_2 заборгованість з відшкодування витрат на службове відрядження у розмірі 2 397 (дві тисячі триста дев'яносто сім) гривень 62 копійки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 69-73).

Позивач із вказаним судовим рішенням не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідно до наказу № 1330/4 був відряджений до міста Києва у Державну виконавчу службу України для проходження стажування з 31.05.2014 року по 07.06.2014 року. Апелянт також зазначає, що 10.06.2014 року ним складено звіт про використання коштів на відрядження, загальна сума якого склала 2 647,62 грн., який апелянт разом з усіма оригіналами всіх фінансових документів направив до Управління бухгалтерського обліку, фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області для відшкодування даних витрат. Крім того, апелянт зазначає, що витрати на відрядження понесені ним за власний рахунок, станом на час звернення до суду з адміністративним позовом сума витрат ОСОБА_2 на службове відрядження до м. Києва у розмірі 2 647,62 грн. відповідачем досі не виплачена, що є порушенням ст.. 121 КЗпП України, відповідно до якої працівники мають право на відшкодування витрат на одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Апелянт вказує, що відповідачем більше року не було оплачено витрати, понесені на службове відрядження, що призвело до моральних страждань позивача, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Зазначені моральні страждання апелянт оцінює в десятикратному розмірі від суми заборгованості, а саме, у 26 476,20 грн. (а.с. 79-83).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п.2 ч.1 ст.197 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог ст. 195 ч.1 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначене підтверджується копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_3, виданого Орджонікідзевським РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області 17 грудня 2014 року (а.с. 5-6).

На утриманні позивача знаходяться неповнолітні діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 та НОМЕР_2 (а.с. 43-44, 54-55).

Відповідно до наказу в.о. начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук С. від 07.05.2014 року № 645/6, у зв'язку з вакантною посадою начальника відділу державної служби Першотравневого районного управління юстиції та на підставі подання начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Донецькій області Могильного Ю.В. покладено виконання обов'язків начальника відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції на заступника начальника цього ж відділу ОСОБА_2 з 28 квітня 2014 року (а.с. 7).

На підставі наказу в.о. начальника Головного управління юстиції у Донецькій області Кучерук С. від 26.05.2014 року № 1330/9, відповідно до пункту 2 наказу Державної виконавчої служби України від 22.05.2014 № 239/к щодо стажування ОСОБА_2 на посаді начальника відділу державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, ОСОБА_2 відряджено до м. Києва у Державну виконавчу службу України для проходження стажування тривалістю 08 календарних днів з 31 травня 2014 року по 07 червня 2014 року включно, з урахуванням дороги (а.с. 8).

10 червня 2014 року позивачем до відповідача надано звіт про використання коштів на відрядження або під звіт за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 05.12.2012 року № 1276, з якого вбачається, що позивачем на відрядження витрачено 2 647,62 грн., тому числі: добові витрати (з 31 травня 2014 року по 07 червня 2014 року) 8 діб у сумі 240,00 грн., витрати на проживання 5 діб - 1 750,00 грн., проїзд з м. Маріуполя до м. Києва - 333,92 грн. та проїзд з м. Києва до м. Маріуполя - 323,70 грн. (а.с. 9-10).

На підтвердження факту понесення витрат на проживання позивачем надано рахунок державного підприємства «Готель «Козацький» від 01.06.2014 року з якого вбачається, що вартість проживання у готелі становила 350,00 грн. на добу, кількість діб - 5, сума без ПДВ - 1 458,33 грн., сума ПДВ - 291,67 грн., загальна сума - 1 750,00 грн., та фіскальний чек від 01.06.2014 року, також виданий ДП «Готель «Козацький», з якого вбачається, що за проживання у готелі сплачено готівкою 1 750,00 грн. (а.с. 11).

Факт понесення витрат на проїзд з м. Маріуполя до м. Києва ОСОБА_2 підтверджується фіскальним чеком ТОВ ОПАС "Схід" від 30 травня 2014 року, з якого вбачається, що вартість проїзду становила 333,92 грн. (відправлення 31 травня 2014 року о 18:00, прибуття 01 червня 2014 року о 09:00), а факт понесення витрат на проїзд з м. Києва до м. Маріуполя позивачем підтверджується фіскальним чеком ДП "Київпассервіс" від 06 червня 2014 року, з якого вбачається, що вартість проїзду становила 323,70 грн. (відправлення 06 червня 2014 року о 17:00, прибуття 07 червня 2014 року о 08:15) (а.с. 12).

Відповідно до супровідного листа № 2.6-3/266 від 10.06.2014 року, відділом державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції, в особі в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2 надіслано до Управління бухгалтерського обліку, фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції у Донецькій області для проведення оплати авансовий звіт на відрядження заступника начальника відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2 (а.с. 13).

Відповідно до супровідного листа № 3242 від 05.06.2015 року відділом державної виконавчої служби Першотравневого районного управління юстиції, в особі в.о. начальника ВДВС ОСОБА_2 повторно надіслано до Управління бухгалтерського обліку, фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції у Донецькій області копію пакету документів для оплати авансового звіту на відрядження заступника начальника відділу державної виконавчої служби ОСОБА_2

Повторне направлення документів обумовлено тим, що 10 червня 2014 року авансовий звіт на відрядження разом з оригіналами квитанції на проживання та квитків на проїзд були надіслані до Управління бухгалтерського обліку, фінансового та матеріально-технічного забезпечення Головного управління юстиції у Донецькій області, проте станом на 05 червня 2015 року оплата по авансовому звіту так і не була проведена (а.с. 14).

Зазначений лист № 3242 від 05.06.2015 року того ж дня позивач надіслав «Новою Поштою» до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.Документи мали бути отримані відповідачем 08 червня 2015 року, про що свідчить копія експрес-накладної ТОВ "Нова Пошта" № 5708 (а.с. 15).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до висновку, що Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області допущена бездіяльність, яка полягала у невиплаті ОСОБА_2 витрат на службове відрядження на які позивач має право згідно чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Частиною 1 статті 6 Закону України "Про державну виконавчу службу" від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР передбачено, що працівники органів державної виконавчої служби (державні виконавці, керівні працівники і спеціалісти Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції) є державними службовцями.

Відповідно до статті 121 Кодексу законів про працю, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

Кабінетом Міністрів України 02 лютого 2011 року затверджено Постанову № 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" (далі - Постанова № 98).

Пунктом 7 Постанови № 98 установлено, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів відшкодовуються:

1) витрати:

на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);

на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях;

на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання;

на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу;

на користування постільними речами в поїздах;

на оформлення закордонних паспортів;

на оформлення дозволів на в'їзд (віз);

на оплату вартості страхового поліса життя або здоров'я відрядженого працівника або його цивільної відповідальності (у разі використання транспортного засобу) за наявності оригіналу такого поліса з відміткою про сплату страхового платежу, якщо згідно із законами держави, до якої відряджається працівник, або держав, територією яких здійснюється транзитний рух до зазначеної держави, необхідно здійснити таке страхування;

на обов'язкове страхування та інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження;

на оплату службових телефонних розмов;

2) комісійні витрати у разі обміну валюти.

Пунктом 1 Постанови № 98 затверджені суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

Так, у разі відрядження в межах України сума добових витрат становить 30 гривень, гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу (не більше як) - 250 гривень.

Відповідно до примітки 1 до додатку 1 Постанови № 98 граничні суми витрат на найм житлового приміщення за добу встановлені з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном (крім витрат на службові телефонні розмови), холодильником, телевізором та інших витрат (крім витрат на побутові послуги, які відшкодовуються у розмірі, встановленому п. 7 постанови, та витрат на оплату податку на додану вартість.

До складу витрат на відрядження позивачем включено добові витрати за період з 31 травня 2014 року по 07 червня 2014 року у сумі 240,00 грн. (8 діб х 30,00 грн.), витрати на проїзд з м. Маріуполя до м. Києва у розмірі 333,92 грн. та витрати на проїзд з м. Києва до м. Маріуполя у розмірі 323,70 грн. Зазначені витрати позивача колегія суддів вважає обґрунтованими.

Факт понесення витрат на проживання позивачем підтверджується рахунком державного підприємства «Готель «Козацький» від 01 червня 2014 року № 15951 та фіскальним чеком від 01 червня 2014 року, з якого вбачається, що вартість проживання у готелі становила 350,00 грн. на добу, кількість діб - 5, сума без ПДВ - 1 458,33 грн., сума ПДВ - 291,67 грн., загальна сума - 1 750,00 грн., та фіскальним чеком від 01.06.2014 року, виданого ДП «Готель «Козацький», з якого вбачається, що за проживання у готелі сплачено готівкою 1 750,00 грн.

У додатку 1 Постанови № 98 зазначено, що гранична сума витрат на найм житлового приміщення за добу без включення витрат на оплату податку на додану вартість не може перевищувати 250,00 грн., проте витрати позивача за найм житлового приміщення за добу становили 350,00 грн. з ПДВ, що перевищує граничну суму витрат, визначену Постановою № 98.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу мали бути відшкодовані витрати на найм житлового приміщення у розмірі 300,00 грн. (250,00 грн. - гранична сума відшкодування + 20% ПДВ) за добу, разом 1 500,00 грн. (300,00 грн. х 5 діб), а загальна сума витрат на відрядження, яка мала бути відшкодована позивачу складає 2 397,62 грн. (240,00 грн. + 1 500,00 грн. + 333,92 грн. + 323,70 грн.).

Що стосується вимог позивача про визнання неправомірною бездіяльності відповідача - 1, яка полягала у невиплаті позивачу заборгованості по витратах на відрядження, колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що навіть з урахуванням того, що в період проведення активної фази антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей відповідач - 1 з об'єктивних причин був позбавлений можливості здійснити відшкодування витрат, понесених ОСОБА_2 під час службового відрядження, однак вже після переміщення Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до м. Краматорськ та поновлення його роботи, відповідач все одно не відшкодував витрати, понесені позивачем під час службового відрядження.

Ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час розгляду справи судом апеляційної інстанції,витрати на відрядження позивачу так і не відшкодовані, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в цій частини, вважаючи їх законними та обґрунтованими.

Щодо позовних вимог про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 1 521,97 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95-ВР), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями ст. 2 Закону № 108/95-ВР, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Зі змісту наведених норм випливає, що відшкодування витрат у зв'язку зі службовими відрядженнями не входять до структури заробітної плати і не є оплатою праці.

Твердження апелянта, що грошові компенсаційні виплати у вигляді добових віднесено до додаткової заробітної плати є помилковими, оскільки відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстата України від 13.01.2004 № 5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за № 114/8713 п. п. 2.1.6 п. 2.1 до складу фонду заробітної плати належать, зокрема оплата праці за час перебування у відрядженні (не включає відшкодування витрат у зв'язку з відрядженням: добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення).

Статтею 34 Закону № 108/95-ВР визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ), підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі ст. 2 Закону № 2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати;стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Системний аналіз положень ст.ст. 1-2, 34 Закону № 108/95-ВР, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та ч. 2 ст. 121 Кодексу законів про працю України зумовлює висновок, що компенсація витрат працівника на службові відрядження не є складовою заробітної плати (як основної, так і додаткової); за своєю правовою природою така компенсація полягає у відшкодуванні витрат працівника, здійснених ним у зв'язку з перебуванням у відрядженні, тобто не є доходом в розумінні ст. 2 Закону № 2050-ІІІ, а тому, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача про стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 26476,20 грн. у якості відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає, що вимоги апелянта в цій частині задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя.

Аналогічні положення містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В даному випадку, позивачем не доведено спричиненої відповідачем моральної шкоди, вимоги позивача ґрунтуються винятково на його поясненнях, будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спричинення відповідачем - 1 моральної шкоди не надано.

На підставі зазначеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 31 серпня 2015 року у справі № 805/2754/15-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Л.В. Ястребова

Судді: Д.В. Ляшенко

Т.Г. Гаврищук