Справа № 826/20276/15
Суддя: Глущенко Я.Б.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.,

секретаря Строяновської О.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Національного антикорупційного бюро України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року,

У с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулась у суд із адміністративним позовом до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Національного антикорупційного бюро України, в якому просила:

- визнати незаконними дії Національного антикорупційного бюро України при ненаданні їй відповіді на звернення та поверненні документів, поданих для участі у конкурсі;

- зобов'язати Національне антикорупційне бюро України надати відповідь на звернення і повернути відповідні документи;

- зобов'язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у разі неможливості зарахування її на посаду головного спеціаліста відділу правового та методичного забезпечення Управління з питань захисту персональних даних Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, звернутись до Конституційного Суду України з конституційним подання щодо офіційного тлумачення для практичного застосування пп. 5 п. 1, п. 2 ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 19 Закону України «Про державну службу» стосовно прийняття на державну службу і стажування осіб, які перебувають на обліку у центрі зайнятості і яким до виповнення пенсійного віку залишилось менше 10 років, та визнання неконституційними положень ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення» і внесення до неї змін з метою поширення її дії на осіб, визначених ст. 14 цього Закону;

- зобов'язати Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини повторно розглянути питання про проходження нею стажування, з урахуванням ч. ч. 2-5 п. 1, п. п. 2, 3 ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва ввід 27 листопада 2015 року позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін, з наступних підстав.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов висновку, що така не відповідає приписам статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України в частині надання доказу сплати судового збору, і позивач не усунула недоліки позовної заяви.

З таким висновком суду не можна не погодитися.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється суддею у разі виявлення, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 Кодексу адміністративного судочинства України (ч. 1 ст. 108 цього Кодексу).

Статтею 106 цього Кодексу встановлено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати (ч. 3).

Як убачається із матеріалів справи, до позовної заяви позивачем не додано документ, що підтверджує сплату судового збору. При цьому, позивач посилалась на те, що відповідно до пп. пп. 1, 6-1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі: за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; за подання позовів щодо спорів, пов'язаних із дискримінацією.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 вересня 2015 року позовну заяву залишено без руху через її невідповідність вимогам частини третьої статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки до заяви не додано документ про сплату судового збору, та встановлено п'ятиденний строк з дня одержання даної ухвали для усунення недоліків позову.

Зі змісту цієї ухвали вбачається, що позивачу роз'яснено яку суму судового збору має бути сплачено за подання позовної заяви (з урахуванням чинних на час звернення до суду положень Закону України «Про судовий збір») (292,32 грн), а також наголошено на тому, що вищенаведені норми, які звільняють деяких позивачів від сплати судового збору, не підлягають застосуванню до неї, оскільки заявлені позовні вимоги не стосуються безпосередніх трудових відносин, а спірні дії відповідачів не мають ознак дискримінації.

Копію вищевказаної ухвали позивач отримала 01 жовтня 2015 року.

05 жовтня 2015 року позивачем до суду першої інстанції подано клопотання, до якого додано квитанцію про сплату судового збору в сумі 73,08 грн.

Із цього клопотання слідує, що позивач просить суд звільнити її від сплати судового збору через те, що вона не має засобів до існування, оскільки не працює, що вбачається із доданої до позовної заяви копії трудової книжки.

Розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували б неможливість сплати судового збору під час подання позову, тобто, що позивачем не доведено обставин, які свідчать про необхідність звільнення її від сплати такого збору.

У зв'язку із чим, ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Станом на день винесення оскаржуваної ухвали (27 листопада 2015 року) доказів сплати судового збору в установленому законом розмірі, а також додаткових доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення від сплати судового збору позивачем суду не надано.

Обговорюючи правильність застування судом норм права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Законом України «Про судовий збір» встановлено, що цей збір справляється на всій території України за подання, зокрема, позовних заяв.

Отже, виходячи із вищенаведених норм, судовий збір є обов'язковим платежем, відсутність доказів сплати якого виключає прийняття до розгляду позовної заяви.

Виключення із указаного правила становить випадок, коли судовий збір не підлягає сплаті.

Особи, які звільняються від сплати судового збору, та заяви, за подання яких цей збір не підлягає сплаті, визначені законом, в тому числі Законом України «Про судовий збір».

Окрім того, статтею 8 вказаного Закону та статтею 88 Кодексу адміністративного судочинства України передбачене право суду зменшити розмір належних до оплати судових витрат, в тому числі судового збору, чи звільнити особу від їх сплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити їх сплату на визначений строк. Таке право, виходячи зі змісту вказаних норм, суд реалізує з огляду на майновий стан сторони у справі.

Як убачається із матеріалів справи, після залишення позовної заяви без руху з підстав несплати судового збору позивач частково сплатила цей збір, а саме: сплачено судовий збір за одну із чотирьох немайнових вимог, в той час як за правилами статті 6 Закону України «Про судовий збір» з позовних заяв, що містять кілька вимог немайнового характеру, судовий збір справляється з кожної вимоги окремо.

Апелянт не заперечує ту обставину, що в силу закону вона не звільняється від сплати судового збору, і відповідних обставин не встановлено колегією суддів.

У той же час, єдиним доводом апелянта є те, що суд не врахував її майновий стан, який не дозволяє сплатити судовий збір. Зокрема, в апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції допущено дискримінацію, що виявилось у тому, що через майновий стан вона зазнала обмежень у доступі до правосуддя.

Проте, такі доводи є безпідставними, з огляду на те, що зменшення розміру належних до оплати судових витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково, а також відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк є правом, а не обов'язком суду. Умовою прийняття відповідної ухвали є обставини які свідчать про те, що майновий стан особи є таким, що унеможливлює чи значно утруднює виконання встановленого законом обов'язку щодо сплати судового збору в повному обсязі у передбачений строк.

Таким чином, у випадку наявності клопотання про звільнення від сплати судового збору, зменшення його розміру тощо, на основі наданих стороною доказів суд встановлює існування обставин, які підтверджують скрутне матеріальне становище заявника.

Як убачається із матеріалів справи, станом на день прийняття місцевим судом оскаржуваного рішення, на обґрунтування підстав для звільнення від сплати судового збору позивачем надано суду копію трудової книжки, в якій містяться записи про початок виплати їй допомоги по безробіттю у вересні 2014 року та про припинення цих виплат у вересні 2015 року.

Зазначений документ підтверджує, що на час звернення до суду (кінець серпня 2015 року) позивач отримувала дохід у вигляді допомоги по безробіттю. Доказів того, що отримуваного доходу було недостатньо для сплати судового збору в розмірі 219,24 грн (з урахуванням сплачених 73,08 грн) позивачем не надано.

При цьому, колегія суддів зазначає, що апелянт безпідставно посилається на те, що судом першої інстанції допущено дискримінацію, яка виявилась у тому, що через майновий стан вона зазнала обмежень у доступі до правосуддя, позаяк в даному випадку суд діяв у відповідності до процесуальних норм та на основі наявних доказів прийняв обґрунтоване рішення.

До того ж, позивача не обмежено у доступі до правосуддя, оскільки згідно частини шостої статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Отже, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції не порушував норм процесуального чи матеріального права, діяв законно та обґрунтовано. Покликання апелянта не спростовують вищевикладене та не доводять зворотнього.

Тому, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Згідно зі ст. ст. 199 ч. 1 п. 1, 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддяЯ.Б. Глущенко
суддя О.Є. Пилипенко
суддяС.Б. Шелест

(Повний текст ухвали складений 22 січня 2016 року)

.

Головуючий суддя Глущенко Я.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Шелест С.Б.