Справа № 2а-1104/12/0970
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року м. Київ К/800/36075/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С., Тракало В.В.,

секретар Борілло Ю.В., за участю представника відповідача Бунчак Р.Р.,

розглянувши у відритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "Мірам" на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р. у справі за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до ТОВ "Мірам" про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2012 року Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось в суд з позовом до ТОВ "Мірам" про стягнення адміністративно-господарських санкційї.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.05.2012р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р. постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Стягнуто з ТОВ "Мірам" на користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 88156, 40 грн., а також пеню в розмірі 52, 90 грн.

У касаційній скарзі ТОВ "Мірам" з посиланням на порушення норм матеріального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "Мірам" у встановленому законом порядку зареєстроване у Івано-Франківському обласному відділенні Фонду соціального захисту інвалідів як роботодавець - юридична особа, що використовує найману працю, в якій за основним місцем роботи працює вісім і більше осіб.

За даними звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2011 рік 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік у відповідача становила 211 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" становить 8 осіб.

У 2011 році фактично на підприємстві працювали 3 особи, яким встановлена інвалідність, тобто кількість незайнятих інвалідами робочих місць у 2011 році становила 5 осіб.

Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач інформував центр зайнятості щодо утворення робочих місць та наявності вакансій для працевлаштування інвалідів, тобто вжив всіх необхідних заходів, передбачених законодавством щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання, тому стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені є неправомірним.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не в повному обсязі виконав вимоги Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" щодо інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів. Зокрема, відповідачем подано звіти форми № 3-ПН тільки у березні, червні, липні, вересні та листопаді 2011 року, а в січні, лютому, квітні, травні, серпні, жовтні, грудні 2011 року відповідач не повідомляв центр зайнятості про наявність вакансій для інвалідів.

За змістом статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких були передбачені Конституцією України та Законом України "Про систему оподаткування", а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим, відповідно до частини першої ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення адміністративно-господарських санкцій з ТОВ "Мірам", оскільки воно протягом 2011 року не подавало щомісячно до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.02.2014р. (справа № 21-485а13).

Відповідно до ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Суд апеляційної інстанції повно і всебічно встановив обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ТОВ "Мірам" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач Кочан В.М.

судді Пасічник С.С.

Тракало В.В.