Справа № 826/26193/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

20 січня 2016 року 11:14 № 826/26193/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кобилянського К.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»
до третя особа без самостійних вимог на предмет спору відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві ОСОБА_1
про скасування постанови в частині,
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), третя особа - ОСОБА_1, в якій просить суд:

- скасувати постанову відповідача про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, ВП 32512442 від 11.05.2012, в частині накладення арешту на нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що відповідач протиправно прийняв оскаржувану постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження без наявності підстав для її прийняття, визначених законодавством, оскільки нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 є предметом іпотеки, а тому товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як іпотекодержатель, має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна.

В судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи. В підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови, відповідач надав до матеріалів справи через канцелярію суду належним чином завірену копію матеріалів ВП № 32512442.

Представник третьої особи проти позову заперечив, посилаючись при цьому на те, що додаткових угод до договору іпотеки щодо зміни суми, строків та умов виконання зобов'язань між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та іпотекодавцем не укладалось.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до положень ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності необхідності заслуховувати свідків чи експертів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

25 вересня 2007 ОСОБА_1 уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк» кредитний договір № 2607/0907/88-006.

За умовами даного договору Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, а позичальник зобов'язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором укладено Іпотечний договір від 25.09.2007, за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Договором кредиту № 2607/0907/88-006 від 25.09.2007 наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обтяження згідно вищевказаного іпотечного договору відступлено ТОВ «ФК»Вектор Плюс» та зареєстровано у Державному реєстрі іпотек.

Зокрема, 28.11.2012 ЗАТ «Сведбанк» (правонаступник АКБ «ТАС-Комерцбанк») відступило товариству з обмеженою відповідальністю «ФК» Вектор Плюс» відповідно до договору факторингу № 15 свої права та вимоги за зобов'язаннями третьої особи по кредитному договору.

Як зазначає позивач в позовній заяві, 10.09.2015 позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором від 25.09.2007, накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 32512442 від 11.05.2012, що складена відділом державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у місті Києві.

Позивач, вважаючи постанову від 11.05.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП № 32512442 в частині накладення арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, такою, що не відповідає вимогам статті 54 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки він має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (надалі - Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини третьої зазначеної статті Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Частиною другою статті 25 наведеного Закону передбачено, що за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 11.05.2012 постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Слободчиком Д.Г. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП № 32512442 при примусовому виконанні виконавчого напису № 2227, виданого 30.03.2012 приватним нотаріусом КМНО Осипенком Д.О. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованості в сумі 26 259,93 Євро та 6 088,28 грн., накладено арешт на квартиру 15, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, що належить боржнику - ОСОБА_4.

Вказана постанова винесена на підставі заяви представника ПАТ «Сведбанк» від 10.05.2012, у якій представник стягувача і просив державного виконавця накласти арешт та оголосити заборону на відчуження зазначеної вище квартири.

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність, необґрунтованість та відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним рішення про накладення арешту згідно постанови № 32512442 від 11.05.2012 відділу Державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції м. Києва про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 оскільки рішення державним виконавцем прийнято відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд звертає увагу позивача, що станом на час винесення державним виконавцем постанови від 11.05.2012 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у ВП № 32512442, права позивача жодним чином порушені не були, оскільки товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договір факторингу № 15 з Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» уклало 28.11.2012, тобто після винесення державним виконавцем постанови від 11.05.2012.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 606-XIV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону № 606-XIV).

Відповідно до частини першої статті 54 Закону № 606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Частиною восьмою статті 54 Закону № 606-XIV встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку" від 05.06.2003 № 898-IV (далі по тексту - Закон № 898-IV).

За положеннями статті 1 Закону № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно частиною першою статті 33 Закону № 898-IV, за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону № 898-IV).

За змістом частини шостої статті 3 Закону № 898-IV у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону № 898-IV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 51 Том І) 25.09.2007 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано об'єкт обтяження: квартира АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки від 25.09.2007 № 6790 (реєстраційний номер обтяження: 5717896).

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 11.05.2012 зареєстрована у зазначеному вище Реєстрі 11.05.2012.

Відповідно до частини другої статті 60 Закону України "Про виконавче провадження" у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Враховуючи зазначене, вбачається за можливе дійти висновку, що належним способом захисту порушеного права в рамках подібних правовідносин є зобов'язання орган виконавчої служби звільнити з-під арешту відповідне нерухоме майно, арешт на яке накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні, однак таких позовних вимог не заявлено.

Частиною 2 ст. 9 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 94, 160-163, 181, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.М. Кобилянський