Справа № 185/9749/14-а(2-а/185/5/15)
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" січня 2016 р. м. Київ К/800/30290/15

К/800/32955/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Черпака Ю.К. (судді-доповідача),
Головчук С.В.,
Ліпського Д.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та спонукання до вчинення дій,

за касаційними скаргами ОСОБА_4 та Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2015 року,

встановив:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області) про зобов'язання поновити йому з 07 жовтня 2009 року нарахування і виплату призначеної пенсії за вислугу років в розмірі, передбаченому Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Позов обґрунтував тим, що право громадянина на отримання раніше призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Постановою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_4 та зобов'язано відповідача поновити виплату пенсії позивачу з 07 жовтня 2009 року.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2015 року змінено постанову суду першої інстанції в частині визначення періоду, з якого підлягає поновлення порушеного права позивача на отримання пенсії, виклавши абзац третій резолютивної частини в наступній редакції: «зобов'язати Головне Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_4 з 01 березня 2014 року.» В решті постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на те, що апеляційним судом не розглянуто його клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, просив скасувати ухвалене ним рішення та справу направити до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду для розгляду в іншому складі суду.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивач не звертався до Пенсійного фонду з проханням поновити виплату пенсії та не пред'явив необхідного для цього переліку документів. Крім того, на даний час немає нормативно-правових актів, які передбачають умови, норми і механізм виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 16 січня 1998 року була призначена пенсія за вислугу років. У травні 2001 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв'язку з чим виплату пенсії було припинено. На звернення до органу Пенсійного фонду України про поновлення виплати пенсії листом від 20.03.2014р. № 2267/05 отримав відмову.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Верховний Суд України, рішення якого відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України мають враховуватись іншими судами України, у постанові від 06 жовтня 2015 року (справа № 308/108814-а) висловив правову позицію, згідно з якою з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІУ виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що орган Пенсійного фонду має відновити виплату пенсії позивачу з 07 жовтня 2009 року.

Виходячи з приписів статті 226 КАС України, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись статтями 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та Головного Управління Пенсійного фонду України у Донецькій області задовольнити частково.

Скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2015 року та залишити в силі постанову Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді:Черпак Ю.К.
Головчук С.В.
Ліпський Д.В.