Справа № 800/484/15 (800/215/15)
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2016-01-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2016 року м. Київ справа № 800/484/15 (800/215/15)

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Голубєвої Г.К., Маринчак Н.Є., Олендера І.Я., Приходько І.В.,
за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

позивача ОСОБА_6,

третя особа ОСОБА_7,

представника відповідача Мишковець О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_6 (далі - позивач, ОСОБА_6.)

до Президента України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з позовом, у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо прийняття рішення про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та подання цього рішення (указу) Верховній Раді Україні на затвердження;

визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо прийняття рішення про застосування (використання) Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та подання цього рішення (указу) Верховній Раді України на схвалення;

визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо внесення до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни;

зобов'язати Президента України невідкладно прийняти рішення про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях і подати це рішення (указ) Верховній Раді України на затвердження;

зобов'язати Президента України невідкладно внести до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни;

зобов'язати Президента України невідкладно прийняти рішення про застосування (використання) Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, і подати це рішення (указ) Верховній Раді України на схвалення;

На обґрунтування позову позивач зазначив, що він як громадянин України став жертвою збройної агресії Російської Федерації, а Президент України своєю бездіяльністю щодо організації оборони і надання відсічі цій збройній агресії порушує його права і інтереси.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник Президента України, заперечував проти позову, зазначивши, що прав чи законних інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин Президентом України не порушено, в зв'язку із чим просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того наголосив, що законодавством не визначено права адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізовуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2008 року № 23-pп/2008 (справа про проголошення Президентом України всеукраїнського референдуму за народною ініціативою) зазначив, що згідно з Конституцією України Президент України є гарантом додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачених Конституцією та законами України.

Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України.

Зокрема, статтею 102 Конституції України передбачено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Статтею 106 Конституції України визначені повноваження Президента, зокрема у сфері національної безпеки, оборони та військової політики.

Відповідно до пунктів 1, 17, 18, 19, 20 частини 1 статті 106 Конституції України Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює Раду національної безпеки і оборони України; вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у відповідних законах, зокрема у статті 4 Закону України «Про оборону України» та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Ані Конституція України, ані зазначені закони не містять норм, які б встановлювали обов'язок Президента України вносити до парламенту подання про оголошення стану війни, приймати рішення про використання Збройних Сил України та інших військових формувань і рішення про ведення воєнного стану за певних обставин.

Покладені Основним Законом України на Президента України повноваження у сферах політики національної безпеки та оборони, про які йдеться, є дискреційними, але здійснюються ним в межах та у порядку, визначених Конституцією і законами України. Під час прийняття відповідних рішень Глава держави враховує, серед іншого, політичні обставини та складові як зовнішньої, так і внутрішньої політики держави.

Отже, Президент України, маючи право, зокрема, вносити до парламенту поданні про оголошення стану війни, приймати рішення про використання Збройних Сил України та інших військових формувань і рішення про введення воєнного стану, уповноважений вирішувати у кожному конкретному випадку питання щодо спрямованості цих дій на забезпечення національних інтересів і безпеки України, наявності загроз державній незалежності України, правам і свободам людини і громадянина тощо відповідно до цілей, завдань та функцій держави, закріплених насамперед у положеннях статей 1, 3, 17, 18, 102, 106 та інших Конституції України.

Колегія суддів також зазначає, що Конституційний Суд України, відмовляючи у відкритті провадження у справі за конституційним поданням Президента України щодо неконституційності окремих актів Кабінету міністрів України, як стверджувалося, не базуються на положеннях частини першої статті 17 Конституцій України («Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу»), встановив, що відповідні положення Основного Закону України визначають лише функції держави, які є найважливішими, і не встановлюють будь-яких вимог щодо їх реалізації (Ухвала Конституційного Суду України від 03 червня 2008 року № 13-у/2008).

За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції належить відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий, а не політичний характер.

Згідно із закріпленими в Конституції України основами правового порядку в Україні державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до Законів України (стаття 6 Конституції України).

Метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади. На цьому наголосив і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 24 червня 1999 року № 6-рп/99.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

При цьому визнати протиправною бездіяльність суб'єкта владних повноважень можна лише у разі, якщо такий суб'єкт повинен був вчинити відповідні дії (або прийняти певне рішення) згідно з законодавством, і не вчинення таких дій (неприйняття рішення) порушує права позивача.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, причому захист прав, свобод та інтересів є похідним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Тобто, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Разом з тим, позивачем не наведено доказів, а судом не встановлено фактів порушення Главою Держави його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, та обставин, які б свідчили про протиправність бездіяльності Президента України. Позивач вважає, що він став жертвою збройної агресії Російської Федерації, але у чому саме це полягає позивач не повідомив. Його пояснення про те, що від збройної агресії Російської Федерації взагалі постраждав народ України, а він сам і є народ, то він і постраждав, не є доказом про порушення прав, свобод та інтересів позивача з боку відповідача - суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Президента України, що полягає у не прийнятті рішення про введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та подання цього рішення (указу) Верховній Раді Україні на затвердження, не прийнятті рішення про застосування (використання) Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та подання цього рішення (указу) Верховній Раді України на схвалення, не внесення до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни та зобов'язання Президента України вчинити всі вищезазначені дії задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 18, 94, 122, 159-163, 167, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова підлягає перегляду Верховним Судом України у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, та набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про її перегляд Верховним Судом України, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя І.О. Бухтіярова
Судді Г.К. Голубєва
Н.Є. Маринчак
І.Я. Олендер
І.В. Приходько