Справа № 814/3128/14
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" січня 2016 р. м. Київ К/800/35338/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Леонтович К.Г.,

суддів: Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,

секретаря Коцюрби В.М.,

за участю представника Державної фітосанітарної інспекції Миколаївської області - Кустова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за касаційною скаргою Державної фінансової інспекції у Миколаївській області на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року у справі № 814/3128/14 за позовом Державної фітосанітарної інспекції Миколаївської області до Державної фінансової інспекції у Миколаївській області про визнання нечинними та скасування пунктів вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року Державна фітосанітарна інспекція Миколаївської області звернулася в суд з позовом до Державної фінансової інспекції в Миколаївській області, в якому просила скасувати п.2, 3, 5, 6, 7, 8 вимоги ДФІ від 23 травня 2014 року за № 14-07-14-14/2916.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було протиправно та з порушенням Закону України „Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" винесена оскаржувана вимога, якою зобов'язано позивача вчинити дії по усуненню виявлених перевіркою порушень.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року скасована постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року та прийнята нова, якою позовні вимоги Державної фітосанітарної інспекції Миколаївської області до Державної фінансової інспекції в Миколаївській області про визнання нечинними та скасування пунктів вимоги задоволені частково. Скасовані п.2, 3, 5, 6, 7 вимоги Державної фінансової інспекції в Миколаївській області про усунення порушень від 23 травня 2014 року за № 14-07-14-14/2916.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду Державна фінансова інспекція у Миколаївській області звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що в січні-квітні 2014 року відповідач провів ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за 2011-2013 роки та завершений місяць 2014 року.

За результатами ревізії ДФІ склала акт від 11 квітня 2014 року №14-24/21. На підставі вказаного акту від 23 травня 2014 року відповідач прийняв вимогу про усунення порушень №14-07-14-14/2916, якою з метою повного усунення виявлених порушень, попередження їх виникнення в подальшому та керуючись п.7 ст.10 Закону України „Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" фактично зобов'язано вчинити дії по усуненню виявлених перевіркою порушень шляхом виконання пунктів вимоги про усунення порушень.

Винесення вказаної вимоги та зобов'язання позивача вчинити дії по усуненню виявлених перевіркою порушень і стало підставами для звернення останнього з позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідачу надані повноваження у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень, оскільки оскаржувані позивачем пункти вимоги вказують на виявлені під час проведеної ревізії збитки, їх розмір та необхідність їх стягнення, то такі збитки не можуть бути примусово стягнуті та повернуті шляхом вимоги. Дані збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом, а правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що пункти 2, 3, 5, 6, 7 вимоги ДФІ від 23 травня 2014 року за № 14-07-14-14/2916 не містять складу правопорушень чинного фінансового законодавства, а тому не підлягають виконанню.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Згідно обставин справи між сторонам виник спір щодо законності оскаржуваних пунктів вимоги відповідача відносно правопорушень, виявлених під час проведення ревізії, встановлених збитків, їх розмір та необхідність їх стягнення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 2 Закону України „Про Основні засади здійснення державного фінансового контролю в України" визначено, що головним завданням органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи.

Згідно до п. 7 ст. 10 Закону України „Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Відповідно ч.2 ст.15 Закону України „Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Аналізуючи наведені законодавчі норми колегія суддів приходить до висновків, що збитки не можуть бути примусово стягнуті з підконтрольної установи шляхом вимоги, вони відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю і правильність їх обчислення, як і наявність підстав для відшкодування, перевіряє суд, який розглядає відповідний позов, а не позов підконтрольної установи про визнання протиправною вимоги про відшкодування збитків, яка не породжує безпосередньо права чи обов'язки для цієї установи, оскільки обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Вирішуючи спір про визнання незаконною та скасування вимоги органів державної фінансової інспекції, колегія судді Вищого адміністративного суду України звертає увагу на позицію Верховного суду України, висловленого у Постанові №21-120а-15 від 21.04.2015, відповідно до якої органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень. Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України та зазначити про їх наявність у вимозі, а також звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

У справі, що розглядається, орган державної фінансової інспекції пред'явив вимоги, які вказують на виявлені збитки, їхній розмір та їх стягнення.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

Зважаючи на вищесказане, колегія суддів Вищого адміністративного суду приходить до висновку, що вимоги органів державної фінансової інспекції України в частині відшкодування збитків не породжують прав та обов'язків для підконтрольної установи, а тому не підлягають скасуванню.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки.

Відповідно до ст. 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної фінансової інспекції у Миколаївській області задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2015 року скасувати.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року залишити силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст. 237-239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: