Справа № 802/4026/15-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 січня 2016 р. Справа № 802/4026/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Альчука Максима Петровича,

за участю секретаря судового засідання: Бондаренка І.В.

позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

представників відповідачів: Євчук Г.В., Безрученка Д.П., Метецького Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України

про: визнання протиправними та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю її звільнення з посади старшого експерта відділу організації техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Вінницькій області без врахування наявності пільг та гарантій позивача, як особи з переважним правом залишення на роботі та вагітної жінки. Крім того, вказує на те, що вона є донькою загиблого при виконання службових обов'язків старшини міліції та відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників.

За таких обставин позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України у Вінницькій області № 164 о/с від 06.11.2015 року в частині її звільнення з посади, поновити її на посаду, з якої вона була незаконно звільнена, стягнути з науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Вінницькій області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили та просили суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на письмові заперечення. Додатково зазначили, що у відповідності до Закону України "Про національну поліцію" перебування працівників поліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення з органів внутрішніх справ. Крім того, послались на те, що порядок звільнення працівників міліції визначається спеціальним законодавством, а тому норми КзпП України на дані правовідносини не поширюються.

Статтею 2 КАС (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ст. 11 КАС України, суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень.

Судом встановлено, що предметом цього спору є питання законності звільнення особи з займаної посади, а отже, з'ясування цих обставин та правомірності дій відповідачів і має бути перевірене в судовому засіданні в порядку ч. 3 ст. 2 КАС України з метою прийняття законного і обґрунтованого судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, у зв'язку з на наступним.

Судом встановлено, що 01.09.2001 року ОСОБА_2 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України з укладенням трудового договору на невизначений строк, а в НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області з 2005 року.

06.11.2015 року набув чинності Закон України "Про національну поліцію" (далі - Закон).

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону (п. п. 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 протягом трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону до УМВС України у Вінницькій області не подано документів щодо її переведення до національної поліції, керуючись п. п. 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону, управлінням МВС України у Вінницькій області прийнято наказ № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення майора міліції, старшого експерта відділу організації техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_2 у запас Збройних Сил України через скорочення штатів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову

На думку суду, відповідач не довів правомірність оскаржуваного в даній адміністративній справі наказу, з огляду на таке.

Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Будь-яка публічна служба є державною службою.

Правовими підставами реорганізації, ліквідації та скорочення особового складу органів внутрішніх справ України є нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на те державними органами та посадовими особами у суворій відповідності до Конституції та законодавства України.

До таких актів належать Закони України: "Про Національну поліцію", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постанови Кабінету Міністрів України: "Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким органів внутрішніх справ від 29.07.1991 року № 114", "Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2009-2010 роки", Кодекс законів про працю України (КЗпП) та інші.

При цьому, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Закон України Про Національну поліцію, визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст. 47 цього Закону, призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 року "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" було ліквідовано як юридичну особу управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області та її структурні підрозділи.

Одним з видів змін в організації виробництва, праці є ліквідація підприємства, установи, організації. Ліквідація логічно пов'язана із скороченням чисельності і штату працівників. У разі ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується.

Ліквідація це така форма припинення юридичної особи, за якої припиняються її права та обов'язки, тобто вона знімається з реєстрації в усіх фондах та організаціях.

Отже, при повній ліквідації чисельність працівників скорочується, а весь штат працівників ліквідується, крім працівників відносно яких діють обмеження на звільнення, тобто пряма заборона на звільнення перелічених працівників, визначена в Законі.

Закон України "Про Національну поліцію" був опублікований 06.08.2015 року та, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування (закон був прийнятий 02.07.2015 року та опублікований 06.08.2015 року), з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Проте, повного механізму скорочення атестованих працівників органів внутрішніх справ спеціальним законодавством не передбачено. У зв'язку з цим, відповідно до ст. 9 КАС України та ст. 8 Цивільного кодексу України, при скороченні атестованих працівників органів внутрішніх справ у частині, яка не врегульована спеціальним законодавством, слід застосовувати аналогію закону, тобто використовувати правові акти, що регулюють подібні за змістом відносини (аналогія закону). Це відповідає вимогам рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/202 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України (КЗпП), у якому визначено основні трудові права працівників.

Таким актом є Кодекс законів про працю України, у якому розкрито механізм скорочення працівників.

При цьому, в Прикінцевих та перехідних положеннях Закон України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів, тобто працівники вважаються попередженими про наступне скорочення Законом, а тому необхідності персонального попередження про наступне скорочення працівників у органу міліції не було.

Також враховуючи, що спеціальним Законом не визначено порядок звільнення у зв'язку з скороченням штатів вагітних жінок, жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, суд вважає, що підлягає застосуванню стаття 184 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач ОСОБА_2 начальником управління МВС України у Вінницькій області була звільнення з займаної посади будучи вагітною, що підтверджується довідкою Вінницького міського клінічного пологового будинку № 2 (а.с. 11), при цьому позивач при звільненні не була працевлаштована.

Таким чином наказ УМВС України у Вінницькій області в частині звільнення з посади позивача ОСОБА_2 є протиправним.

Одночасно, з наданих в судовому засіданні пояснень позивача та представників відповідачів, а також матеріалів справи вбачається недотримання відповідачами вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не надано доказів того, що керівництво УМВС України у Вінницькій області та Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не мали можливості працевлаштувати ОСОБА_2 на іншу роботу у Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України і вона не виявила бажання скористатись переважним правом на залишення на роботі (ст. 42 КЗпП України).

Конституція України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Таким чином, відповідний суб'єкт владних повноважень повинен діяти згідно із законом, оскільки його повноваження вичерпно визначені у законі.

При цьому, важливим питання для вирішення даного спору є встановлення власника та роботодавця, який зобов'язаний та має можливість працевлаштувати незаконно звільнену позивача.

Представники відповідача в судовому засіданні наполягали на повній ліквідації УМВС України у Вінницькій області та його структурних підрозділів, та неможливістю працевлаштування позивача відповідно до попередньої структури та підпорядкування. З даним твердженням суд погоджується з огляду на належність доказів про ліквідацію першого відповідача.

Разом з тим, згідно наказу МВС України № 1359 від 05.11.2015 року затверджено нове Положення про Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр УВМС України, що є додатком до наказу (а.с. 96-98, 99-101).

Згідно п. 1 Положення, Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр УВМС України - це державна спеціалізована науково-дослідна установа судової експертизи, яка є територіальним підрозділом Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України.

Положення про НДЕКЦ затверджує Міністр внутрішніх справ України за поданням ДНДЕКЦ.

Штат (штатний розпис) затверджує керівник Експертної служби МВС (п. 6 Положення).

Очолює НДЕКЦ директор, який призначається на посаду та звільняється з посади Міністром внутрішніх справ (п. 8 Положення), а згідно пп. 13 п. 12 Положення, директор НДЕКЦ за погодженням з ДНДЕКЦ призначає на посади та звільняє з посад працівників НДЕКЦ, крім своїх заступників та начальників відділів НДЕКЦ, установлює їм посадові оклади, а також додаткову заробітну плату та інші заохочувальні і компенсаційні виплати.

Таким чином, реорганізація відповідача Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України полягала у фактичній зміні назви та органу управління центром, яким до 05.11.2015 року було керівництво УМВС України у Вінницькій області, а з 05.11.2015 року безпосередньо директор НДЕКЦ.

Одночасно, судом встановлено, що посада, яку займала позивач ОСОБА_2 до звільнення, виключена зі штату Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України згідно із прийняттям нового штатного розпису, затвердженого наказом Вінницького НДЕКЦ МВС України № 156 від 07.11.2015 року (а.с. 82, 83-90).

При цьому, суд зазначає про відсутність повноважень директора Вінницького НДЕКЦ МВС України щодо затвердження штатного розпису з огляду на п. 6 Положення, згідно якого штатний розпис затверджується безпосередньо керівником Експертної служби ВМС.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Згідно п. 10 науково-практичного коментарю до ст. 49-2 КЗпП України рішення суду про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 1 ст. 40 КЗпП України, визнано обґрунтованим, оскільки відповідачем не виконано покладений на нього законом обов'язок щодо вжиття заходів до переведення звільненого працівника на іншу роботу, хоч така можливість була (Право України. - 1992. - № 9. - С 92).

Відповідно до абз. 2 п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч. 3 ст. 36 КЗпП). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Згідно з п. 18 вказаної Постанови Пленуму Верховного суду України при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України).

З урахуванням викладеного, оцінивши надані позивачем докази, суд дійшов до висновку, що доводи позивача про незаконне звільнення обґрунтовані, відповідають обставинам справи та наявним матеріалам, відтак наказ про звільнення підлягає скасуванню.

Виходячи зі змісту п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України щодо можливості поновлення незаконно звільненого працівника на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи, суд зазначає про неможливість поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого експерта відділу техніко-криміналістичного забезпечення Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, оскільки попередньо встановлено про скорочення вказаної посади та відсутність її у реорганізованому центрі.

Слід також зазначити, що згідно п. 3 науково-практичного коментарю до ст. 235 КЗпП України не завжди визнання судом звільнення працівника незаконним пов'язане з фактичним поновленням його на роботі. У випадку, коли суд дійде належного висновку, він постановляє рішення про визнання звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, про зобов'язання відповідача вчинити певні дії, стягнення з відповідача коштів тощо. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Надавши правову оцінку всім обставинам справи, суд, з метою захисту прав та інтересів позивача, з урахуванням вимог ст. 162 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов шляхом зобов'язання Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України, а також нарахувати та виплатити їй заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що відповідно до ч. 2 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

У статті 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснені ними своїх повноважень.

З приводу заподіяння моральної шкоди, позивач в позовній заяві зазначила, що звільнення призвело до постійного нервового напруження, яке спричинило погіршення стану здоров'я, позивач втратила нормальні життєві зв'язки, принижено її честь та гідність, ділову репутацію.

Однак, в ході розгляду справи позивачем не надано суду будь-яких доказів в підтвердження факту завдання та існування моральної шкоди, не було визначено, з яких саме міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 20000 гривень, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Крім того, позивачем не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та її моральними стражданнями, погіршенням стану здоров'я.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ УМВС України у Вінницькій області № 164 о/с від 06.11.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади старшого експерта відділу науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при УМВС України у Вінницькій області.

Зобов'язати Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України з дотриманням порядку вивільнення працівників, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу у Вінницькому науково-дослідному експертно-криміналістичному центрі МВС України.

Зобов'язати Вінницький науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Альчук Максим Петрович