Справа № 335/11438/15-а
Суддя: Шалагінова А. В.
Дата ухвалення: 2016-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Шалагінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про визнання дій неправомірними, знаття арешту з нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про визнання дій неправомірними, знаття арешту з нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку № 46 по вулиці НемировичаДанченка у місті Запоріжжі на підставі договору дарування від 17 січня 2002 р. Однак, на даний час він позбавлений можливості розпоряджатись належним йому майном у звязку із обтяженням на підставі постанови відповідача б/н від 21 січня 2002 року. Про зазначене обтяження він дізнався з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому в якості власника майна зазначено ОСОБА_3, яка є попереднім власником. Він звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту, проте, листом відповідача від 5 лютого 2015 р. № 191/2 у задоволенні його вимог відмовлено. Посилаючись на вимоги ст.ст. 316, 317, 321, 391 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», просив визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати арешт, накладений постановою б/н державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 21 січня 2002 р. на будинок за адресою: м. Запоріжжя, вулиця Немировича-Данченко, 46, власником якого є позивач.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В заяві позивач зазначив, що просить розглянути справу в порядку письмового провадження.

Представник відповідача про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином рекомендованими листами із повідомленням, причину неявки не повідомив.

Від представника відповідача 17 грудня 2015 р. надійшла заява про відкладення розгляду справи, у звязку із чим розгляд справи було відкладено на 18 січня 2016 р.

Заяв про відкладення розгляду справи, призначеного на 18 січня 2016 р. або про розгляд справи за його відсутності представник відповідача у судове засідання не надавав.

З огляду на приписи ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 122 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу в порядку письмового провадження.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

Позивачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 17 січня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 67, та реєстраційного напису, вчиненого на договорі ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 18 січня 2002 року, на праві власності належить будинок № 46 по вулиці Немировича-Данченка в м. Запоріжжя.

Розпорядженням голови ОСОБА_2 районної адміністрації від 7 травня 2002 р. № 1038 ОСОБА_1 надано дозвіл на будівництво нового житлового будинку по вул. Немировича-Данченко/б. Гвардійському, 46/133, замість старого будинку.

Згідно з витягом про державну реєстрацію прав № 28483232 від 23 грудня 2010 р., виданим ОП Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_1 23 грудня 2010 р. зареєстровано право власності на житловий будинок № 46 по вулиці Немировича-Данченка у місті Запоріжжі.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо обєкта нерухомого майна № 32089135 від 10 січня 2015 р., 5 травня 2005 року зареєстровано обтяження вищевказаного будинку на підставі постанови б/н від 21 січня 2002 року, прийнятої ОСОБА_2 відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, реєстраційний номер обтяження 1945884.

ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 5 лютого 2015 р. № 191/2 відповідач повідомив позивача про те, що відсутня можливість задовольнити заяву ОСОБА_1 про зняття арешту, накладеного постановою ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції за ВП № 39569386, оскільки 2 вересня 2013 р. на адресу відділу на примусове виконання було предявлено виконавчий лист № 2-1645/2002 від 31.05.2013, виданий Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 103 803,00 гривні. Для забезпечення виконання рішення суду державним виконавцем було накладено арешт на все майно ОСОБА_3 24.12.2014 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки виконавчий документ було повернуто стягувану на підставі п. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», тому у Відділу відсутні законні підстави для зняття арешту з майна боржника.

Позивач звертався до суду із позовом про зняття арешту в порядку цивільного судочинства, проте, ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2015 р. у відкритті провадження у справі було відмовлено.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено випадки зняття арешту з майна державною виконавчою службою. Так, частиною першою цієї статті передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом, зокрема, про зняття з такого майна арешту.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено судом, будинок, на який накладено арешт, станом на час його накладення, належав позивачеві, а не боржникові. Арешт, накладений державним виконавцем на будинок, власником якого є позивач, перешкоджає останньому в реалізації його права розпорядження вказаним будинком.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для зняття арешту з вищевказаного будинку, накладеного постановою державного виконавця, з огляду на що позовні вимоги у цій частині суд знаходить обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про визнання дій відповідача неправомірними, то у цій частині суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки позивач не зазначив, які саме дії (щодо накладення чи щодо відмови у знятті арешту) та якого саме державного виконавця він вважає неправомірними. Суд зазначає, що відповідно до наданих суду матеріалів, арешт накладався державним виконавцем в межах виконавчого провадження про стягнення сум боргу з попереднього власника нерухомого майна. В цей же час, як вбачається з вищевказаних документів, позивач придбав зазначене нерухоме майно за договором дарування, в подальшому збудував новий будинок та зареєстрував право власності на новий будинок у 2010 році. Підстав для зняття арешту саме державним виконавцем в даному випадку немає, про що державний виконавець зазначив у листі від 5 лютого 2015 р. В даному випадку арешт може бути знятий лише за рішенням суду відповідно до вимог статті 60 Закону України «Про виконавче провадження». Тому, в даному випадку, відсутні підстави для визнання дій державного виконавця протиправними як щодо накладення, так і щодо відмови у знятті арешту.

Отже, позовні вимоги суд задовольняє частково.

На підставі статті 94 КАС України, враховуючи немайновий характер позовних вимог, їх кількість, суд присуджує до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог (арк. справи 1, 2).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-111, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції про визнання дій неправомірними, знаття арешту з нерухомого майна задовольнити частково.

Зняти арешт з будинку № 46 по вулиці Немировича-Данченко у місті Запоріжжі, який належить на праві власності ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), накладений постановою державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції б/н від 21 січня 2002 року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Постанову прийнято в порядку письмового провадження та складено у повному обсязі 18 січня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду сторонами, а також іншими особами у звязку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обовязки.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.В. Шалагінова