Справа № 825/3637/15-а
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2016-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/3637/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Соломко І.І. Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
У Х В А Л А

Іменем України

19 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Роєнка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, треті особи: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Ніжинський міський відділ УМВС України в Чернігівській області, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач - ОСОБА_2, звернулася до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, треті особи: Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, Ніжинський міський відділ УМВС України в Чернігівській області, в якому просить:

визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області №416 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_2 з посади інспектора штабу (на правах сектору) Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжин та Ніжинського району);

поновити ОСОБА_2 на посаді інспектора штабу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції;

стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 до дня фактичного поновлення на роботі за виключенням першого та останнього днів.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114. При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірні відносини та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

В свою чергу Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Проте заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_2 не надходила.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС в Чернігівській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 прийнята на службу в органи внутрішніх справ відповідно до наказу УМВС України в Чернігівській області від 22.11.2013 № 273 о/с, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 від 22.11.2013.

Верховною Радою України прийнятий Закон України № 580-VIІI від 02.07.2015 «Про Національну поліцію». Набрання чинності вищевказаного закону відтерміновано до 07.11.2015, що визначено розділом ХІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону.

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с звільнено інспектора штабу (на правах сектору) Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) ОСОБА_2 (М-187075) у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» ( через скорочення штатів).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

При цьому Верховний Суд України в своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В своїй постанові від 17 лютого 2015 року №21-8а/15 Верховний Суд України зазначив, що будь-який нормативно-правовий акт має межі своєї дії. Так, у часі він може бути обмежений періодом дії, коли має юридичну силу, у просторі - територією, на яку поширюється, за колом осіб - колом осіб, на яких поширюється.

Відповідно до статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас, питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим апеляційний суд враховує, що на час розгляду цієї адміністративної справи Закон України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» втратив чинність та набрав законної сили Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, як вірно зауважив суд першої інстанції, позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обов'язком роботодавця.

Разом з тим, приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 580-VIІI.

З матеріалів справи, зокрема, з довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 27.11.2015 № 2/13-72, убачається, що станом на 07.11.2015, ОСОБА_2 заяву про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області не подавала.

Наведений факт позивачем під час апеляційного розгляду справи спростовано не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що УМВС в Чернігівській області діяло на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с щодо звільнення лейтенанта міліції ОСОБА_2 з посади інспектора штабу (на правах сектору) Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району).

Крім того, згідно пунктом 64 «з» Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Нормами Кодексу законів про працю України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту.

Натомість матеріали справи підтверджують, що позивач відповідної заяви не подавала, відповідний наказ не видавався.

Також колегія суддів апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції в частині вимог про поновлення на посаді інспектора штабу новоутвореного Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області у спеціальному званні лейтенанта поліції. Як вірно зауважено судом, такі вимоги є безпідставними, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Крім того, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Водночас, слід зазначити, що роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011 "Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації" чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

В свою чергу, як було встановлено, позивач не була переведена та призначена у новоутворений Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області, тому підстави для її поновлення на посаді інспектора штабу цього відділу поліції відсутні.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що фактично створення Національної поліції здійснено шляхом реорганізації міліції, а не повної її ліквідації.

Проте, такі доводи є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичну особу публічного права Ніжинський міський відділ УМВС в Чернігівській області та утворено Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Згідно положень ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Отже, враховуючи, що в даному випадку має місце ліквідація органу публічного права, тому приписи ч. 3 ст. 36 КЗпП України в спірних правовідносинах застосуванню не підлягають, доводи апелянта в цій частині необґрунтовані.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б. Глущенко

С.Б. Шелест

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 19.01.2016 року.

.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Глущенко Я.Б.

Шелест С.Б.